CARL VON LINNÉ. 233 
rakaste och jämnaste Ekar wi nogo(n)sin sedt; ty woro wi angelägne 
at utröna ordsaken, då wi funno, at jordmonen här til föga eller intet 
contribuerar utan allenast at Ekarne stodo tätt och trångt wuxne, hvar- 
igenom the såsom Tall, uti en tätt dunge, wäxte smala, mindre grenuge 
och liksom täflande med hwarandra om förträdet i höjden, och at då 
de lägste blewo qwafde af the höga fingo thesse efter hand tilfälle at 
giöra starkare stamm. Hwarföre de som äro angelägne at plantera wäl 
wäxte ekar, böra så och sätta them nog tätt och trångt i förstone, 
efter hand uthugga the som stå mäst trångt, så blifva derigenom Ekarne 
wäl wuxne.»!? 
Under Skåneresan ådraga sig de kultiverade tallskogarna hans 
synnerliga uppmärksamhet. Dylika funnos redan på mediet af 1700- 
talet vid Vidtsköfle, anlagda af befallningsmannen Langgren. De synas 
ha vuxit synnerligen kraftigt, årsskotten hade »tre quarters längd». Han 
fann att »Tallen lätt växer i Skånska sanden der hon blefwe sådd; 
hwarföre Landtmannen borde här i Provincen mera wara omtänkt på 
så nödigt utsäde, at han ej må få mycket sucka både öfwer skogsbrist 
och sandens flygande.» ” 
Sandplanteringarna vid Engelholm blifva föremål för en ganska 
ingående skildring. Sanddämpningen började först med anläggande af 
gärdesgårdar, gående i norr och söder, kring hvilka sanden samlar sig. 
Den så bildade dynen växer allt mer och mer, i det att gärdesgården 
upplyftes, så fort den blifvit öfversandad och sättes så återigen på dy- 
nen. De så bildade: dynerna besåddes med ax af sandrör (Psamma 
arenaria) och strandråg (Elymus arenarius) och täcktes med fuktig tång 
(Fucus och Zostera). Linné råder dem att i stället använda den hol- 
ländska metoden, hvarvid man planterar skott af Elymus och Psamma, 
på den fuktiga sanden närmare hafvet, hvarigenom man spar de på 
den skoglösa orten dyra gärdesgårdarna.” 
Svedjandet, som på den tiden brukades mycket, fördömes af Linné, 
han skildrar åskådligt, hur svedjandet utföres, dess inverkan på marken 
och skadliga följder. »Nedre i Sunnerbo, så wäl som på andra ställen 
i Småland, ses ofta stora och widsträckta fält helt nakna och skoglösa, 
öfwerhölgde endast med en hög Ljung, som går up till knäs, där ingen 
ting kan wäxa på den torra alfwen utom Ljung och ibland den något 
Fårgräs, och kallas dessa fälten Ryar, hwaraf så många gårdar här 
lycktas och begynnas på ordet Ry. Dessa ryar hafwa förordsakats an- 
tingen af skogseldar, som kommit med wåda, eller af det landtmannen 
1 Öländska och Gothländska Resa. Stockholm 1745 s. 31. 
? Skånska resan, Stockholm 1751, sid. I1I. 
3 Skånska resan, sid. 334—341. 
