SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT 1907, H. Ö—7. 
Det finska svedjebruket. 
Af T. J. Blomqvist. 
Finlands gamla nationalepos Kalevala innehåller många märkliga 
beskrifningar öfver forntida folkslag, seder och bruk. Bland annat be- 
rättas här i detalj om det äldsta sättet att odla jord i vårt land — näm- 
ligen det så kallade svedjebruket. 
Så berättar sagan. 
» Allehanda gräs och örter växte frodigt, men kornet ville icke gro, 
Väinämöinen (Kalevala folkets hufvudperson, af folkfantasin gjord till 
halfgud) plockar upp några korn i sin mårdskinnsmössa, och för dem 
hem, samt ämnar så dem på jorden — men då sjunger en fogel: »Ej 
växer säden, om ej först man rödjar marken, hugger ned och bränner 
träden.» WVäinämöinen låter då smida åt sig en yxa, med hvilken han 
sedan fäller ned skogen. Vidare berättas, huru säden gror och växer, 
huru skörden lyckas, samt, bland mycket annat, äfven det, att »bäst af 
allt dock växer eken.» 
Svedjebruket har höga anor, är oss gifvet af gudarne, af dem för- 
sökt och godkändt! Det borde således vara något öfverdådigt godt, 
hvilket kunde trotsa seklers framåtskridande, samt städse bibehålla sig 
som ett af de bästa sätten att bruka moder jorden. Men gudagafvor 
och gudaseder äro dock ej alltid lämpliga för människor. Så äfven med 
det gamla »gudomliga svedjebruket.» 
I sin ursprungligaste form torde svedjebruket kommit till använd- 
ning hufvudsakligast för att skaffa skogsbete åt landets dåtida, mer eller 
mindre nomadiserande folkslag. Om något egentligt svedjebruk, kan väl 
ej då ännu talas, ty brukningssättet inskränkte sig egentligen blott till 
ett planlöst nedhuggande och uppbrännande af skog. 
Denna skogsdevastation var dock i alla fall, om äfven helt ytligt, 
förenad med ett högre slag af mänskligt kulturarbete — den blef grun- 
den till landets modernäring jordbruket. 
Jordbrukets förhållande till skogsbruket har under århundrader- 
nas lopp städse varit mycket varierande. Att båda dessa bruknings- 
