DET FINSKA SVEDJEBRUKET. 241 
inträngande i Finland från Sverige. Uti landets sydvästra och södra 
delar, samt i kusttrakterna af Österbotten finnas knappast spår af sved- 
jebruk; dessa trakter hafva äfven till först emottagit västerländsk kultur, 
västerländska seder och bruk. Allmännast bedrifves svedning än i dag 
i Savolax, Karelen samt delvis i Tavastland, där jordbruket i allmänhet 
ännu står på en ganska låg ståndpunkt. Sålunda skördas i Karelen 
omkring 350 & af all säd från sved. 
Knappast kan man dock antaga, att all svedjning aftagit, eller till- 
tagit, endast beroende af kunskapen, eller motsatsen, om ett rationellare 
jordbruk. Markens beskaffenhet har härvidlag äfven varit bestämmande. 
Sålunda är den starka stenbundenhet, som utmärker jorden i Savolax 
en viktig orsak till, att man här svedjar allmännare än i andra delar af 
landet, då upptagandet af åker här är dyrbart, och befolkningen fattig. 
Såsom allmän regel kan dock framhållas, att där svedjebruk ännu all- 
mänt bedrifves, är kunskapen om och hag till rationellt jordbruk mycket 
obetydlig. 
Man erhåller ju genom svedjning ganska rikliga skördar med ett 
minimimått af arbete — på framtid och en uthållig skördeafkastning 
från åker eller skog ägnas ej en tanke. 
Att svedjebruket haft och allt fortsättningsvis har en stor betydelse 
för det finska jordbruket kan ej bestridas. 
Det torde vara tvifvel underkastadt om detta är ett genuint finskt 
jordbrukssätt, som man velat påstå. Sannolikast är, att detta sätt att 
odla jorden samtidigt framsprungit hos flere skilda folk i europeiska 
Ryssland och i Asien, därifrån det väl ocksa ursprungligen härstammar. 
Till först brände man gräsväxten på de stora slätterna, sedan flyt- 
tade man med boskap och all annan egendom till skogrikare trakter, 
för att där lifnära sig — främst med jakt. Hit medförde man sedan den 
gamla vanan, att med eldens tillhjälp skaffa sig godt bete, och så ut- 
vecklades så småningom svedjebruket. 
Att detta brukningssätt gifvit landets yttre en säregen karaktär är 
naturligt. Då bördigare marker voro bevuxna med löfträd — främst 
ek, bok och björk — blefvo löfskogsbestånden till först nedhuggna. 
Småningom försämrades dessa löfskogssamhällen, hvarvid de ädlare träd- 
slagen utträngdes af mer plebeijska sådana t. ex. asp och al, detta gick 
hand i hand med att marken genom upprepade bränningar bringades 
till lägre bördighetsgrad. Flerstädes fällde man redan barrskogar till 
sved — främst för att förbättra skogsbetet — hvarvid ståtliga samhällen 
af skogarnes jättar fingo falla och lämna rum för leende, men värdelösa 
löfskogar. 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1907. 18 
