202 EDVARD WIBECK. 
häckplatser. Genom rensningshuggningar uttagas gamla döda eller 
döende träd och höga, afbrutna vindfallsstubbar, vid gallringar genom- 
huggas och glesställas de tätaste ungskogssnåren. Om den form af en 
missriktad städningsmani, som i skogen yttrar sig i aflägsnande af all 
busk- eller slyvegetation under högskogen endast med syfte att få »mark- 
rent», ska vi ej ens tala. I såväl skog som hage minskas på så sätt 
år efter år antalet lämpliga boplatser, i främsta rummet för de hål- 
byggande fågelarterna, men äfven för sådana, som lägga sina bon fritt i 
klykor och grenverk af buskar och unga träd, merendels i täta, skyddade 
lägen. Att fågellifvet af sådana skäl starkt aftagit, ligger i öppen dag hvad 
beträffar stora delar af tyska riket med dess sekelgamla skogskultur, och 
kan tyvärr redan konstateras äfven i vårt lands södra delar. Många barr- 
skogar äro därstädes numera så väl skötta eller helt enkelt så uthuggna, att 
man ej kan uppleta ett enda ihåligt träd, som kunde gifva bostad åt t. ex. 
ett mespar. Det är i själfva verket rörande att iakttaga, hur ogärna dessa 
foglar trots brist på lämpliga häckplatser öfvergifva den kära skogen. 
Författaren har flera gånger såväl i Småland som Närke funnit mesarna 
under sådana förhållanden bosatta i gamla ekorrbon. Liknande obser- 
vationer har jag hört omtalas från andra landskap. I stort sedt äro 
emellertid de hålbyggande fåglarna beroende af lämpliga häckningsträd, 
saknas dessa, utebli fåglarna ifråga. 
De arter, som drabbas af uthuggningen af gamla, ihåliga träd i 
skogs- och hagmark, äro följande: rödstjärten, brokiga flugsnappa- 
ren, alla mesarna med undantag af stjärtmesen, nötväckan, träd- 
kryparen, staren, kajan, samtliga hackspettarna, göktytan, här- 
fågeln, blåkråkan, skogsdufvan, flera ugglearter samt knipan 
och storskraken. Utan att vara i egentlig mening hålbyggare, lägger 
äfven grå flugsnapparen ofta sitt bo i skyddade fördjupningar i gamla 
trädstammar, stundom också rotgeln och tornsvalan. En tät busk- 
vegetation är ett trefnadsvillkor för följande fågelarter: trastarna, i syn- 
nerhet koltrasten, taltrasten och rödvingen, alla de egentliga sån- 
garna (familjen Sylvideé), flertalet finkar — framför alla hämplingen, 
gulsparfven, ortolanen, järnsparfven, gärdsmygen m. fl. Sam- 
ma lågvegetation, som tjänar dessa fåglar till hägn och häckplats, utgör 
också den jaktbara skogsfogelns bästa skydd. 
Många af de uppräknade arterna äro rena insektätare, så t. ex. 
mesarna, trädkryparen, nötväckan, staren och hackspettarna, andra äro 
nästan lika nyttiga, enär de åtminstone under våren och sommaren 
öfvervägande lefva af insekter, hvarmed ock ungarna uppfödas. 
Den fara, som ligger däruti, att i kulturskogen — hagar och löf- 
ängar häri inbegripna — trädens fiender, insekterna, gynnas, på samma 
