IN MEMORIAM. 271 
hushållning och matematik, hvilken befattning han 1883 lämnade för att 
såsom tjänsteförrättande jägmästare sköta Gästriklands revir. Ordinarie revir- 
förvaltare blef han först 1890, då han utnämndes till jägmästare i Hunne- 
bergs revir samt föreståndare för den därstädes förlagda skogsskolan. 
Hvad det vill säga för en person med Hallgrens läggning att få slå 
ner sina bopålar på Hunneberg, detta älgjaktens eldorado, det kan man 
förstå; för honom var det som att komma i paradiset. Det var på Halle- 
och Hunneberg, som Hallgren fick i uppdrag att anordna de högdjursjakter 
på älg, hvilka bevistades af, förutom landets monark och öfriga kungliga 
personer, af flera utländska furstar och dignitärer samt af eliten utaf Sveriges 
jägare. Här på Hunneberg var det, som 
Hallgren anställde jakt efter de rådjur, som 
skulle användas för slottets i Stockholm hof- 
hållning, här var det, som han med biträde 
af kronojägarna och skogslärlingarna idkade 
jakt å de mårdar, hvilkas skinn inbringade 
honom utmärkelser å jaktutställningar. 
Sina egentliga lagrar på jaktens område 
förvärfvade dock Hallgren under de björn- 
jakter, han arrangerade i Norrland för ko- 
nungen och för kronprinsen samt då han 
själf som jägare deltog i en jaktfärd till Fin- 
land tillsammans med hofjägmästarna Thott 
och Seaton och där han kom i tillfälle att 
få nedlägga åtskilliga exemplar af denne 
skogens ludne drott; någonting som han 
kanske mången gång ångrat. Hallgren var 
nämligen en beundrare af björnen, han ville 
ej vara med den tid, när den sista björnen 
skulle stupa på Skandinaviens fjäll. Därför 
hade han också vid jägarekongressen i Kristi- 
ania för några år sedan framställt en fråga 
om björnens skyddande i Norge. Och i ar- = Hallgren å drefjakt på Hunneberg. 
betet »Vårt villebråd», där Hallgren redi- 
gerade uppsatsen om björnen, lade han i dagen sina sympatiska känslor för 
honom. 
Hallgren hörde nämligen till den sortens jägare, som på samma gång 
han jagade villebrådet också fann stort nöje uti att se det lefva; han var 
naturvän i ordets vackraste bemärkelse. 
Äfven sina jakthundar satte han högt, han räknade dem — till och med 
stöfvarna — som familjemedlemmar, hvilka ägde rätt att för sin komfort 
