320 UNO WALLMO. 
skogstillväxten i Sverige. Man kommer visserligen bekvämt ifrån saken 
med att påstå att »Wallmo öfverdrifver,» men detta kallar jag ett dåligt 
sätt att vederlägga, och därför slår jag till nu igen. Det finnes något 
som heter ondt samvete. Jag skall ånyo väcka detta onda samvete hos 
en del godt folk i detta landet, och på samma gång skall jag väcka 
pliktkänslan hos dem, som makten hafva här i landet. Men idag tar 
jag icke med några siffror eller decimaler. Jag har icke behof däraf. 
Ty jag vill icke disputera om skogen i Sverige är slut om 40 eller 60 
år, enär tidsskillnaden spelar så liten roll. Differensen 20 år, eller säg 
till och med 30 år, är en obeskrifligt liten tidrymd, historiskt sedt, och har 
bra litet att göra med hufvudfrågan om skogssköfling föreligger eller icke. 
Uthållighetsbruk bedrifves å statsskogarna samt å enskildes skogar 
inom Lappland, detta senare tack vare klok lagstiftning. I Norr- och 
Västerbottens kustland gäller den s.k. dimensionslagen. Densamma tryg- 
gar icke något uthållighetsbruk i egentlig mening, och tjänstemännen 
klaga öfver det otacksamma i att ena året få efter bästa förmåga söka 
genom lagstadgad stämpling vårda beståndet för att ett nästkommande 
år få se samma bestånd ramponeradt genom skogsägarens s. k. husbe- 
hofsfångst. Lagen behöfver omredigeras. 
Så ha vi fjällskogarna i Jämtland och skogarna i Särna socken och 
Idre kapellag i Dalarne och på Gottland samt en del flygsandsfält, som 
äro skyddade genom lagstiftning. Men hur förhåller det sig med det 
uthålliga skogsbruket i det stora öfriga Sverige, innefattande landets 
växtligaste och bästa skogsmarker? Här är svaret: 
De privata skogar, som äro så beklädda med skog att marken är 
i tillfälle att afkasta det högsta möjliga, äro lätt räknade. Själf harjag 
mig icke bekant någon dylik skog, hvilket dock naturligen icke hindrar 
att någon enda sådan finnes. 
Härnäst komma sådana skogar, där skogsägaren med tanke på en 
blifvande stor afkastning ur skogen, afverkar något mindre än tillväxten, 
för att på så sätt kunna så småningom skapa ett normalt virkeskapital. 
Sådana skogar känner jag två, men några stycken till torde finnas. 
Härnäst komma sådana skogar, där skogsägaren afverkar ungefär 
lika med tillväxten, d. v. s. håller nuvarande skogskapitalet uppe. Hit 
kan nog räknas en afsevärd del smärre och medelstora skogar, i syn- 
nerhet sådana som redan förut hafva ett mycket reduceradt skogskapi- 
tal, samt ett måttligt antal större skogar. 
Härnäst komma vi till sådana skogar, där faktiskt öfverafverkning be- 
drifves, men då den sker med endast cirka 20—40 2 öfver tillväxten, så 
fordras många år för att helt kunna utrota virkeskapitalet. Detsamma sjunker 
