UTHÅLLIGT SKOGSBRUK. 323 
kan angripa både djur och människor. Den af mig konstaterade sjuk- 
domen heter dock icke vattuskräck utan trädskräck och kan endast an- 
gripa människor, ty djuren, som ofta stå på en högre ståndpunkt än 
människan och ha ädlare motiv för sina åtgöranden, rädas icke att se 
träd, utan tvärtom älska träden. Ja, det är i sanning rysligt detta, att 
människorna icke tåla att se ett träd, som är högre än de själfva, utan 
genast ropa: bort det! Och mången gång har det händt mig, att mitt 
sällskap i skogen vid den plötsliga åsynen af ett timmerträd utropat: 
kors för tusan, där står ett timmerträd, det är glömdt, det måste bort! 
Ja, det är den fullständigaste trädskräck som gripit människorna. Och 
gamarna, skogsjobbarna, frossa på bytet. 
Men mot en smittosam sjukdom, som är till fara för samhället, måste 
åtgärder vidtagas. Åtgärderna nämnde jag härstädes för tvenne år se- 
dan: lagstiftning samt ökadt statsförvärf af skogsegendom genom anslag 
från riksdagens sida. Staten kan i och för skogsförvärf få låna pengar 
mot billig ränta, och afkastningen från de inköpta skogarna skulle ganska 
snart lämna öfverskott öfver skuldsummans ränta. 
För närvarande äger staten icke ens 2 &Z af skogsimarken i södra 
och mellersta Sverige. 
Som ni, mina herrar, torde erinra eder, ingick Föreningen för skogs- 
vård i fjol till Kungl. Maj:t med begäran att en kommission måtte till- 
sättas för utredande af skogsförhållandena i Norrland och Dalarne. När 
det nu emellertid är uppenbart, att misshushållningen med vårt skogs- 
kapital här nere i södra Sverige är lika stort, kanske större än uppe i 
Norrland, där dessutom öfversta delen är skyddad genom lagstiftning, 
så synes det vara regerings och riksdags plikt att äfven låta undersöka 
skogsförhållandena här i södra Sverige. 1907 års skogskommitté inskränkte 
sig i denna sak till att förutspå hur mycket våra skogar kunde lämna i 
tillväxt när samtliga voro underkastade god vård och alla kalmarker 
gjorda produktiva. Jag som svensk medborgare känner mig dock icke 
alls tillfreds med att man förlagt en så viktig sak som frågan om våra 
skogars tillväxt till de fromma önskningarnas område, ty något annat 
kan jag ej kalla den naiva tron att våra enskilda skogsägare, i stort 
sedt, skola frivilligt börja att väl vårda sina skogar. Det är sant att 
det kan möta svårigheter att få en grundlig undersökning utförd, men 
svårigheter finnas till endast för att öfvervinnas. Och kostnaderna kunna 
bestridas af skogsvårdsafgifterna. Hufvudsaken är att något åtgöres. 
Snart är det för sent, och en skada skedd som det tarfvar århundraden 
att bota. 
