326 UTHÅLLIGT SKOGSBRUK. 
bringa, får ruttna bort under växttiden. Så länge sådana förhållanden råda, 
tror jag det vore tacksammare och mera på sin plats, om han ägnade sina 
omsorger åt att utfinna medel för att tillgodogöra sig dessa skogstillgångar. 
Förlusten däraf, att de enskilde ej ha förstånd att sköta sina skogar, är ej 
i detta ögonblick så stor som förlusten af de ruttnande skogarna på statens 
egna marker. Det är åtminstone min mening. 
Åtskilligt annat angående hufvudgrunderna skulle kunna andragas mot 
inledarens föredrag, men jag antager, att andras sakkunskap därvidlag i 
diskussionen kommer att göra sig gällande och med mera berättigande och 
effekt än ett vidare uttalande från min sida. 
Öfverjägmästaren Tigerhjelm. Jag vill blott inlägga min protest mot det 
sista uttalandet om de ofantliga virkeskvantiteter, som skulle ruttna bort i de 
norrländska skogarna. Jag har varit chef för ett distrikt däruppe öfver ett 
20-tal år och har varit i tillfälle att mycket noga följa hushållningen på 
statens skogar. Den omständigheten, att dimensionerna år efter år gå ned 
i dessa stora norrländska skogar, bevisar blott, att man där sökt och söker 
taga reda på allt, som duger till afsättning. Den omständigheten, att där 
finnas stora marker, där man ej tager vara på vindfällen o. d., som får 
ruttna ned, har sin naturliga förklaringsgrund däri, att afsättningen af sådant 
virke är alldeles omöjlig. Afstånden till flottlederna äro för stora, flottlederna 
räcka ej till för att framforsla sådant virke, och prisen äro ej så höga, att 
det lönar sig att kosta på arbete för att framforsla dylikt virke till vatten- 
dragen eller andra transportleder. 
Men kolningen däruppe har på senare tider bedrifvits i stort omfång. 
Man tillverkar och sänder ned kol långt upp från Västerbotten. Det har i 
många år varit ett ständigt upprepadt tal om, att virket i statens norrländska 
skogar får ruttna bort i ofantliga kvantiteter. Men detta tal kan blott gälla 
sådant virke, som ännu ej har tillräckligt värde. 
Bruksägare Alb. Bergström. Jag har icke sagt, att skog, som kanske just 
genom sågverksbolagens förmåga och omtänksamhet att åstadkomma flottleder fått 
värde, icke tillvaratages. Jag framhöll blott, att skog där uppe i Norrland 
ruttnar ned till lika stora kvantiteter som de, hvilka tillvaratagas, och det 
förvånar mig, att en jägmästare kan opponera sig mot ett dylikt påstående, 
ty det bör för honom vara bekant, att om man skall uppdraga timmerskog 
någorlunda rationellt — och naturligtvis sker det rationellt i många fall i 
andra delar af landet — bör man utgallra och taga bort från skogen en 
virkeskvantitet, som, när timret är färdigt till afverkning, motsvarar den 
kubikmassa, som då står på marken. Men i Norrland finnas inga utvägar 
att tillvarataga denna utgallring af brist på konsumtion däraf och kommuni- 
kationer därför. Jag menar således blott, att det finnes skog däruppe, som 
på grund af att den icke har något värde, nu icke kan tillvaratagas, och 
den uppgår till hälften af den producerade virkesmassan. Men, mina herrar, 
ägnen då Eder omsorg åt att söka få värde på detta. Det är ett tacksamt 
ämne, och järnmalmens förekomst just i de norrländska bygderna är en 
fingervisning för oss, hvilken väg vi skola gå, om vi vilja komma fram till 
målet att taga vara på allt hvad de norrländska skogarna lämna oss. 
Kapten de Verdier. I inledningsföredraget sökte öfverjägmästare Wallmo 
med stöd af doktor Loövéns undersökningar om tallens och granens tillväxt 
i Värmland bevisa, att omloppstiden bör vara, om jag hörde rätt, för gran 
