DISKUSSION. 329 
största tillväxt, som denna mark med ljusets och luftens hjälp kan producera, 
så får man den största inkomsten, och då blir det äfven en u/hållig afkastning. 
Jägmästare Henrik Petterson. Öfverjägmästare Wallmo nämnde, att, om jag 
har en skogsmarksareal och drifver upp den att lämna den största möjliga 
medelafkastning, har jag också därmed fått den största möjliga vinst af 
skogshandteringen. Det är hvad jag anser vara ett grundfel i herr Wallmos 
uppfattning, att han icke tar någon hänsyn till tiden. Det är icke detsamma 
att få in ett kapital om 20 år eller i dag, det är ju därför man räknar med 
räntor. Man skulle kunna invända, att detta är en privatekonomisk synpunkt, 
som icke spelar så stor roll för staten eller för landet i dess helhet. Men 
vi måste besinna, att om vi genom hastigt tillgodogörande af en skogstill- 
gång kunna få in kapital i landet några tiotal år tidigare än afsedt varit, så 
kan detta kapital stimulera industrier, som åter kunna, under det att skogen 
växer igen, uppehålla hela det svenska näringslifvets inkomstsiffra. Vi måste 
sätta oss in i, att en sådan koncentration under en period till en viss näring 
och under en annan till andra näringar kan — när förhållandena påkalla 
dem — vara för landet nyttig. Jag tror, att det är ett fel att betrakta skogs- 
handteringen såsom isolerad och fordra, att den skall lämna årligen samma 
afkastning. Det som är viktigast, är att de svenska näringarna gifva när- 
melsevis jämna och naturligtvis helst stegrade inkomster. 
För att tillämpa detta på ett enskildt fall, så är det möjligt att jag, om 
jag väntade 20 år med afverkningen af ett skogsbestånd, kunde uppdrifva 
medelarkastningen från min skog något högre, men om icke beståndet ger 
nöjaktig ränteafkastning och det sålunda kanske kostar mig dryga räntor att 
uppskjuta afverkningen till den tiden, så anser jag det orätt att vänta på 
den största medelafkastningen. Det är nämligen så, att då man räknar med 
medelafkastning på det sätt, som här skett, jämställer man den afverkning. 
som ingår vid 20 år och den som ingår vid 30—40 år, med den slutliga 
afverkningen vid t. ex. 120 år. Men hvar och en inser, att det måste vara 
mera värdt för mig, om jag får en afkastning genom hjälpgallring om 20 
år än en slutafverkning om 120 år. Därför torde herr Wallmos teori få an- 
ses ohållbar, och jag trodde, att den vid detta laget hade utgått ur diskussionen. 
Om jag har ett skogsbestånd, så är det praktiska problemet, som jag 
bör göra klart för mig, detta: hvad är det värdt nu, efter hvilken räntefot 
växer det och är denna räntefot nöjaktig i jämförelse med hvad jag kan få 
på annat håll? Är den nöjaktig, bör beståndet stå kvar, eljest bör det bort, 
och kapitalet bör placeras i ett nytt bestånd eller i andra industrier. Då 
kan det hända, såsom fallet är i stor utsträckning 1 Norrland, där vi hafva 
öfverskott på öfverårig skog, som växer långsamt och icke ger nöjaktig ränta 
och således ur ekonomisk synpunkt betraktadt borde tagas bort så fort som 
möjligt, att om vi följde denna princip, vi skulle få en stor afverkning nu 
under 20—30 år och sedermera nedgång däri. Denna nedgång kan med- 
föra olägenheter. Därför måste man hafva ögonen härpå och komma ihåg, 
att samhällets intresse icke ligger 1 att uppehålla en lika stor afverkning utan 
i att utjämna nedgången så, att den icke kommer brådstörtadt utan så små- 
ningom, så att folket och industrien hinner anpassa sig efter densamma. 
Hinna de anpassa sig efter nedgången i skogsafkastningen, är ingen skada 
skedd, utan jag har genom att så hastigt som möjligt tillgodogöra mig det 
öfveråriga kapitalet gjort en vinst både för skogsägaren och för landet. 
