UTHÅLLIGT SKOGSBRUK. 
(SE 
[SE 
[9] 
Min uppgift är sålunda att räkna ut, huru stort skogskapital jag har, 
som på grund af brist på tillväxt icke försvarar sin plats, och huruvida jag 
kan taga ut detta nu eller om det är så stort, att jag måste utsträcka af- 
verkningen öfver en öfvergångstid. Då uppstår den frågan: huru lång skall 
denna öfvergångstid vara? Det är det praktiska problemet i denna fråga. 
Jag tror, att det vore nyttigt, om diskussionen kunde koncentrera sig på den 
punkten, så att, i stället för att gifva oss in på teorien om den största möj- 
liga medelafkastningen på skogsmarken, vi kunde enas om att taga vara på 
det vi hafva så omsorgsfullt som möjligt och samtidigt draga försorg om 
framtiden. 
Jag skall be att få vidröra en annan sak, som står i nära sammanhang 
med en af herr Lindhagen väckt motion, som diskuterades i Första Kamma- 
ren i lördags och skall diskuteras i Andra Kammaren nästa onsdag. Där 
talas om ett genomförande af uthålligt skogsbruk på enskildes större skogar 
genom hushållningsplaner. Herr Lindhagen definierar det uthålliga skogs- 
bruket så, att han därmed afser en uthållig afverkning af den årliga tillväxten. 
Det kan icke sakna sin betydelse att göra klart för sig, om det är god skogs- 
hushållning att taga ut årstillväxten. Det är icke en god hushållning, om 
skogen är abnorm. Det kan i vissa fall vara vanvård att taga ut årstill- 
växten från skogen. Vi hafva i Norrland öfveråriga skogskapital, som af- 
sätta abnormt liten tillväxt. Skulle jag där endast taga ut den årliga till- 
växten, så skulle jag icke hinna uttaga det nu mogna virket förrän det 
förstörts. Å andra sidan, om jag har stora ungskogar och tager ut den år- 
liga tillväxten, kommer jag att gå för hårdt åt skogskapitalet. Jag anser, att 
vi skogsmän böra säga ifrån, att ett lagstadgadt uttagande af den årliga till- 
växten icke bör komma i fråga. Om jag förstår herr Lindhagen rätt, har 
han tänkt på framtiden och vill skydda skogen så, att den kan för genera- 
tioner framåt gifva en stor afkastning. Då är det enda riktiga att koncen- 
trera sig på den växtliga skogen. Det finns ingen förnuftig människa, som 
icke vill, att den växtliga skogen skall stå kvar och endast den oväxtliga 
skogen tillgodogöras. En lagstiftning som gick ut på att skydda den växt- 
liga skogen på ett eller annat sätt, anser jag vara hvad man kan gå med 
på, om frågan kommer att behandlas vidare. Man kan tänka sig en sådan 
lagstiftning på flera sätt, t. ex. genom något slags utsyningstvång, där man 
går ut från, att hvarje bestånd skötes på rationellt sätt, men där ingen har 
något att skaffa med det belopp, som tages ut. Det är icke något stats- 
intresse att bevaka, om man går öfver hela, halfva eller hundradelen af 
arealen med afverkningen under året, det viktigaste är, att man vid afverk- 
ningen icke tager ut växtlig skog, utan sköter hvarje bestånd på ett ratio- 
nellt sätt. 
Jägmästare  Björkbom. Jägmästare Petterson nämnde, att man skall af- 
verka ett bestånd eller träd, då det är i sådant skick att man genom be- 
ståndsvård icke kan få det att med sin tillväxt lämna den ränta, man önskar. 
Jag undrar, om det kan vara fullt rätt. Förräntningen af beståndet är en 
sak och förräntningen af skogen i sin helhet en annan. Beståndet utgör en 
del af skogen, och det huggfärdiga beståndet är den ränta, jag får på skogs- 
kapitalet, d. v. s. på hela skogen. Det är möjligt, att årsafverkningen utgör 
fullt skälig ränta på hela skogskapitalet, d. v. s. på skogen i dess helhet, 
fastän beståndet, som afverkas, i och för sig själft icke lärunar tillräcklig ränta. 
