334 UTHÅLLIGT SKOGSBRUK. 
svårt för enskilda personer att idka skogshushållning. De bedrifva icke skogs- 
bruk utan skogsafverkning. Man beräknar icke efter den principen, att man 
först skall undersöka, huru mycket skogen tillväxer per år och låta detta 
vara räntan på skogskapitalet. Man sätter upp ett för högt pris, och då 
man sedermera finner, att den årliga virkestillväxten ej motsvarar önskad 
ränta på skogens realisationsvärde, tillgripes skogskapitalet. Det är för myc- 
ket begärdt, att en enskild person skall sänka afverkningen, för att skogen 
skall gifva afkastning om 80 eller hundra år. Det ställer ett för stort kraf 
på den enskilde. Säkert är, att räknar man med en så lång framtid öfver 
landet i sin helhet — och det är det, som utmärker herr Wallmos föredrag 
— är det endast fördelaktigt för landet att räkna med uthålligt skogsbruk, 
men däremot icke fördelaktigt för den enskilde. 
Huru skall nu detta kunna botas? Det har skrifvits och diskuterats 
mycket om den saken, men jag fruktar att vi stå på samma ståndpunkt 
som för 2 år sedan på detta rum. Det är det enskilda och allmänna intresset, 
som icke kunna förlikas. Hvilken utväg finnes då, att sammanjämka dessa 
intressen? Det finnes ett intresse inom människan, som kan hjälpa. Det 
är en makt, som uträttar ofantligt mycket här i världen, och det är kärleken. 
Den, som har en personlig egendom, som han vill lämna till sina barn, 
önskar naturligtvis sköta den så, att de barn, han älskar, kunna få draga 
nytta däraf. Hvad som är en olycka för landet är, att egendomsbesittning 
alltmer skiljes från hvarje personlighetsförhållande. Förr i världen, då 
bruksägaren innehade sitt bruk som en familje- eller släktegendom funnos 
några af de personlighetsband, som förenade förvaltaren med bruket. Nu 
äro bruken till stor del ersatta med aktiebolag. Det är en farlig omständig- 
het. Det finnes icke vidare några personliga band på egendomen, sedan 
den blifvit satt på aktier. Aktieägarna hafva kanske aldrig sett egendomen 
i fråga, utan för dem gäller det endast att få utdelning på aktierna, och 
hvad värre är: hela bolag säljas hit och dit. Det är ett säljande, så att 
man må undra öfver, hvar det skall sluta. De personliga banden mellan 
ägaren och skogen brista allt mer. Det enda, som återstår, är ett ord, som 
de flesta göra korstecknet för, och det är lagstiftning. Om en lag skall 
drifvas igenom, beror dock på representationens åskådningssätt. 
Då återstår att göra vädjan till nationen. Man får icke begära, att de 
enskilda, som innehafva egendomar, särskildt då de personliga banden allt 
mer och mer upphäfvas, skola göra så stort våld på äganderätten. Här 
mäste hela landet komma till hjälp för att framtvinga en effektiv lag. Det 
är motbjudande, men det är nödvändigt. Jag vill tillåta mig vädja till denna 
församling, som representerar mycken bildning och fosterländskt sinnelag. 
Låt oss göra en uppoffring. Låt oss för de närmaste åren vinna några 
millioner mindre men med det eftermälet, att vi gjort något för det foster- 
land och den samling, som ideligen talas om men göres så litet för. Det 
är den enda utvägen att få något resultat af dessa diskussioner. Att enbart 
ur skogsmannens synpunkt lösa frågan, är icke möjligt, ty här spela de all- 
männa och enskilda intressena in, som icke låta binda sig af några siffror. 
Får jag 1,000 kr., tager jag dem och afstår icke från 500 kr. för att andra 
skola få dem efter 50 eller 100 år. 
Jägmästare Petterson har framhållit att vi skola skydda våra växtliga 
skogar med lagen, men icke den oväxtliga. Jag förmodar, att han vill att vi 
