DISKUSSION. SI 
vill väl ingen betvifla. Men då man talar om skogslagar, som äro hårdt 
ingripande i den enskilda äganderätten, ses och hörs det icke gärna. 
Det har förebråtts skogsstaten, att mycken skog växer med liten ränta, 
ja, delvis ruttnar bort, men icke får man därför kasta skugga på skogsstatens 
tjänstemän, som äro för få och hafva så små hjälpmedel. Säg i stället till 
riksdagen, att skogarna nu afkasta för litet på statens marker, men skyll det 
icke på statens funktionärer. Staten har försummat mycket inom Norrland. 
Jag har räknat ut för Lappmarken, så långt jag kunnat få siffror, att staten där 
under åren 1901—1004 tagit ut omkring 3 millioner kronor om året, under det 
att staten, förutom dikningar, icke nedlagt mer än en tusendedel däraf på skogs- 
vården, d. v. s'/s öre pr har. Det är uppenbart, att sådant icke får fortgå. 
Disponenten Martin,  Föredraganden är en mycket stor idealist. Jag sä- 
ger icke detta i förklenande betydelse, tvärtom, ty om vi icke hade idealistiska 
män, komme vi icke långt i framåtskridande. Men idéerna måste sofras och 
modifieras på grund af omständigheterna i det praktiska lifvet, som vi icke 
alltid hafva i vår makt. Jag skall taga ett litet exempel för att visa, att 
skogshushållningen dock, såsom en talare här yttrat, verkligen måste betrak- 
tas i sammanhang med andra näringar. 
Antag att jag tager emot en gård i arf. Denna gård har af mina för- 
fäder skötts konservativt. Jordbruket har drifvits extensivt. Från skogen 
har icke tagits annat än till husbehof. Jag antager, att skogen till denna 
gård har samma utseende, som står på taflan, eller att omkring en tredjedel 
af skogen är gammal huggbar skog. Antag att det är jag, som tager hand 
om denna gård. Jag har studerat jordbruk både i utlandet och inom lan- 
det och har under en lång följd af mina uppväxtår sett, att denna gård icke 
skötes såsom den borde. Där behöfs täckdikas, husen äro förfallna. Hvar- 
ifrån skall jag taga penningar därtill? Jag tillkallar en skogsman och har 
redan en indelningsplan för denna skog, som visar, huru mycket jag kan 
taga om året. Jag räknar med, att den afkastning, som tagits ut från sko- 
gen under årens lopp, ätits upp och försvunnit i det dåliga jordbruket. Nu 
vill jag sätta jorden i stånd och har ett sparadt kapital i denna skog. Gör 
då en egendomsägare något orätt mot sig själf eller mot iandet, om han tager 
ut nämnda tredjedel i mogen skog och lägger ned penningarna på förbättring 
af jorden för att sätta jordbruket i stånd och bygga nya erforderliga hus? 
Jag vill härmed hafva sagdt, att uthållighetsprincipen icke är ett oefter- 
gifligt villkor för rationell skogshushållning. I Tyskland skiljer man på /ähr- 
licher  Nachhaltsbetrieb och Periodischer N. B. och erkänner äfven, att det 
finnes omständigheter, som göra att rationell skogshushållning icke absolut 
förutsätter uthålligt skogsbruk. I skogskommittén diskuterades denna fråga 
eller möjligheten att åstadkomma något stadgande om uthålligt skogsbruk, 
men efter långa diskussioner måste man gifva tappt och släppa tanken på 
denna princips genomförande samt nöja sig med att fastslå genom lag, att 
den, som afverkar skog, skall bära ansvar för, att marken icke blir impro- 
duktiv. Längre tror jag icke, att vi för närvarande komma. Atti lag före- 
skrifva, att skogen skall indelas och att man icke får afverka mer än med 
skogens bestånd är förenligt, är en utopi, så länge vi hafva skog, som icke 
är normal vare sig med hänseende till grundmasseförrådet eller åldersklas- 
sernas fördelning. 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1907. 24 
