304 DE NYA SKOGSLAGARNAS TILLÄMPNING. 
af förseelser, som han själf i många fall ej förstår. Den mindre skogsägaren 
säger ju ofta, och detta äfven till viss del med rätta, att skogen har hittills 
i alla dagar sått sig själf och, frågar han, hvarför har den slutat med det? 
Att han skall betala en af honom måhända betviflad underrättelse, om att 
hans påstående i detta afseende endast med vissa modifikationer är sant, med 
ett skyndsamt anskaffande af en i många fall måhända svårförvärfvad borgens- 
förbindelse eller ibland t. o. m. med andel i kostnad för laga syn, är ju allt 
annat än ägnadt att befästa skogsvårdsstyrelsernas ställning såsom den central- 
myndighet, dit alla, som önska hjälp i skogsvård, hänvända sig. 
Om skogsägarne genom lagens tillämpning på sätt jag antydt få en be- 
stämd förnimmelse af att, skogsvårdsstyrelserna, skogsvårdsmedlen och sty- 
relsernas tjänstepersonal äro till i främsta rummet för att upplifva den hos 
dem, som hos alla andra, befintliga böjelsen att vårda, hvad de äga 1 enlig- 
het med bästa kunskap om hvad som för deras egen ekonomi är förmånligast 
och i enlighet med hvad allmän rättsuppfattning bjuder, så är ju vägen för 
det upplysningsarbete, som skogslagen ytterst åsyftar, fullt klar. 
Emot det nu sagda invändes, att det finnes andra ändamål att befrämja 
med skogsvårdskassan samt att man kan utan föregående laga syn erbjuda 
skogsägaren en öfverenskommelse utan erbjudande af bidrag. Det förstnämnda 
påståendet är ju fullt riktigt, ty skogsvårdsarbeten, i behof af understöd, af annat 
slag än återväxtarbeten finnas ju många, men, då återväxtåtgärderna utgöra den 
enda gren af skogsvården, som det allmänna hittills begärt verklig hänsyn 
till, anser jag, att dessa böra komma i främsta rummet vid skogsvårdskassans 
användning. Den andra invändningen, att man utan föregående laga syn 
kan hänvända sig till markägaren med försök till öfverenskommelse, kan ju 
ej anses fullt öfverensstäimmande med lagen, då ju första förutsättningen för 
en dylik hänvändelse måste vara ett påstående af skogsvårdsstyrelsen, att 
återväxten är uppenbarligen äfventyrad, hvilket påstående det enligt lagen ej 
tillkommer skogsvårdsstyrelsen att officiellt göra utan att laga syn först uttalat 
samma mening därom. En dylik hänvändelse är ju äfven, sedd från den 
ansvariges sida, af rent fiskalisk natur och därför förargelseväckande för den, 
som är villig att uppfylla lagens anspråk. Då man dessutom måste förut- 
sätta, att det bland skogsägarne ej finnes större del, som motsätter sig, hvad 
allmän lag i sak bjuder, än bland människor i allmänhet, och då alla för- 
argelseväckande åtgärder från skogsvårdsstyrelsens sida motverka samarbetet 
med skogsägarne, anser jag det nödvändigt att så länge som möjligt anstå 
med dylika åtgärder. 
Jag anser således, att man bör invänta den första skogsodlingstiden för 
den afverkningstrakt, som uppenbarligen äri behof af återväxtåtgärder, innan 
man börjar på allvar åberopa lagen, och sådant dröjsmål kan ju ej sakna 
stöd i lagen, då man ju har samma rätt mot den ansvarige 3 år efter af- 
verkningen som omedelbart efter densamma. Äfvenså anser jag, att ett in- 
gripande af lagen skall göras först efter verkligt försök till upplysning genom 
styrelsens tjänstepersonal om det' berättigade uti lagens kraf, -samtidigt hvar- 
med bidrag till skogsodlingsarbetet erbjudits. 
Dessa bidrag anser jag böra vara om möjligt lika för alla skogsägare 
inom vissa områden. Ju bättre värde skogsprodukterna hafva och ju bättre 
afsättningsförhållandena äro inom ett område, desto mindre bidrag behöfvas 
ju, ty markägarnes egen fördel af återväxtarbetena förstoras ju isamma mån, 
