DISKUSSION. 365 
som skogarnas värde stegras. I stort sedt skulle alltså bidragen i de nord- 
västligaste delarna och obygdstrakterna af lagens giltighetsområde vara störst 
och minst i de tätast befolkade och kusterna angränsande. trakterna, där jag 
föreställer mig, att skogarnas värde vid unga år är störst. 
Af verklig betydelse torde det under alla omständigheter vara, att lagens 
tillämpning blir för skogsägarna i olika delar af landet så likartad som möj- 
ligt i ekonomiskt afseende. Full rättvisa kan ju härutinnan ej uppnås, då 
en alltför detaljerad uppdelning i områden därför vore nödvändig, enär ju 
skogsvärdena kunna variera så ofantligt inom små områden, men en sådan 
detaljerad uppdelning kan det ju i praktiken ej göras anspråk på. 
Emot detta förslag invändes gifvetvis, att skogsvårdsafgifterna i ena länet 
äro så rikliga och i andra länet så knapphändiga, men genom anslag af 
landsting och hushållningssällskap i de mindre virkesexporterande länen och 
genom den reglerande fördelningen af statsanslagen till skogsodlingens be- 
främjande och till skogsvårdsstyrelsernas verksamhet är ju emellertid en något 
så när jämn fördelning af medel å de olika skogsvårdsstyrelserna åstadkom- 
men, åtminstone i stort sedt. Det ena länet må ju vara något rikare än det 
andra, men i så fall skulle det rikare länet vara i tillfälle att bättre befrämja 
andra skogsvårdsåtgärder, som lagen ej åsyftar. 
Som torde framgå af det sagda, är det markägarna, jag åsyftar såsom 
ansvariga för återväxten, och det har jag trott mig kunna göra, då det är 
fråga om lagens tillämpnivg 7 allmänhet, ty vid upplåtelse af afverkningsrätt 
är det ju regel, att markägaren åtager sig ansvaret för återväxten. 
Jämsides med nu relaterade upplysningsarbete i samband med den di- 
rekta tillämpningen af lagen och i samband med tillhandahållandet af bidrag 
till skogsvårdsarbeten anser jag, att skogsvårdsstyrelsernas verksamhet bör in- 
riktas på anordnandet af särskild undervisning om skogsvård åt nuvarande 
och blifvande skogsägare. Idealet härutinnan vore ju, att hvar och en, som 
har hand om skog, finge gratis genomgå en skogsmannaskola, där lättfattlig 
och praktisk undervisning om återväxtens och tillväxtens ekonomiska betydelse 
och utnyttjande meddelades, men härtill förslå ju, ej de medel, som skogs- 
vårdsstyrelserna förnärvarande förfoga öfver. Att sådana skolor likväl skulle 
väl betala sig, framgår ju mer än väl af det stora slöseri med tillväxt- och 
återväxtmöjligheter, man mångenstädes får bevittna. Mindre undervisnings- 
kurser kunna emellertid anordnas och blifva till gagn såsom driffjädrar på 
intresset, fastän de måste blifva i sakligt afseende otillfredsställande. 
Intendenten Forssell. Herr ordförande! Mina herrarl Då två män, som 
hafva i uppdrag att vara länsjägmästare, här haft ordet, och då ämnet lyder: 
»De nya skogslagarnas tillämpning», torde det icke vara förmätet, om en 
person, för hvilken de nya lagarna tillämpats, äfven vågar taga till ordet i 
denna ärade församling. 
Jag satt en afton i januari i fjol vid skrifbordet, då det ringde på te- 
lefon. Det var från Härjeådalen, från Källskärs aktiebolags skogsförvaltare. 
Han talade med bäfvande stämma om, att nu hade vi genom länsmannpen 
fått afverkningsförbud på två våra hemman, det ena i Öfverhogdals och det 
andra i Rätans socken. Jag frågade då: »Har faktor Larsson haft någon 
aning om detta förut?» »Nej», svarade han. »Huru kommer sig då detta?» 
frågade jag. »Länsmannen kom och förklarade: Nu är det afverkningsförbud, 
så nu får ni icke hugga vidare.» Jag gaf då order att draga arbetsstyrkan 
