DISKUSSION. 369 
tänka sig, att ett hemman äges af en person, som totalt afverkar hemmanet 
och sedan säljer det. Då skulle återväxtskyldigheten åtfölja hemmanet, men 
den nye ägaren kanske icke har något att betala med. Det är därför nog 
skäl att bibehålla det stadgandet, att jämväl afverkaren är ansvarig för 
återväxten. 
Af de önskemål, som inledaren framhöll, nämligen att jordägaren ensam 
skulle vara ansvarig och pliktig att vidtaga de åtgärder, som för återväxtens 
befordrande äro nödvändiga, och att detta således skulle blifva en gravation 
på egendomen, skulle jag för min del endast vilja vara med om den se- 
nare delen. 
Byråchefen Roos: Jag har uppkallats af inledarens förslag att markägaren 
i hvarje fall skulle vara ansvarig för att återväxt kommer till stånd å mark, 
som varit föremål för vanskötsel. Förslaget innebär nog ett praktiskt sätt 
att lösa denna fråga, men en annan sak är om det låter förena sig med 
svensk rättsuppfattning att låta blifvande köpare bära ansvaret för en förut- 
varande ägares lagstridiga handlingar. Man har sagt att åliggandet att svara 
för återväxten skulle få karaktär af en å den vanskötta egendomen hvilande 
gravation. Det låter ju tänka sig, men fråga är om det kan vara lämpligt, 
att egendomarna belastas med gravationer, hvilkas räckvidd ej kan öfver- 
skådas. Mig förefaller det ej lämpligt att stipulera något sådant. Har man 
den ståndpunkten, som jag nu sökt förfäkta, synes det mig emellertid uppen- 
bart, att det mest praktiska sättet att göra lagen effektiv är att låta både 
ägare och afverkare stå i ansvar för förefintlig vanskötsel. Därigenom blir 
det ju alltid större möjlighet för att erforderliga återväxtåtgärder vidtagas, än 
om endast en af dem skulle kunna tagas för hufvudet. 
Kapten de Verdier; En föregående talaren har i egenskap af part rela- 
terat ett rättsfall, däri Jämtlands skogsvårdsstyrelses och en statens jägmästares 
åtgärder klandrats. Jag anser det vara olämpligt att här vid årsmötet vidare 
diskutera denna sak. Skogsvårdsföreningen är inte rätt forum att skilja mel- 
lan tvistande parter. Den, som finner sig kränkt, kan tillgripa utvägen att 
söka vinna rättelse på laglig väg. Det är icke personliga klagomål, som här 
skulle diskuteras, utan tillämpningen af de nya skogslagarna. 
Jag ber nu att få yttra ett och annat med anledning af inlednings- 
föredraget. 
Grundtonen i inledarens anförande tilltalade mig icke, därför att den 
improduktiva sidan af skogsvårdsstyrelsernas verksamhet alltför starkt fram- 
hölls. Med den improduktiva sidan menar jag den fiskaliska. Jag tror det 
kunde vara af intresse att erinra om Riksdagens skrifvelse till Kungl. Maj:t 
efter skogslagarnas antagande. Det kan ju också vara möjligt, att icke alla 
haft tillgång till detta aktstycke, och skall jag därför tillåta mig föredraga inne- 
hållet rörande skogsvårdsstyrelsernas verksamhet. Lagarne antogos, som vi 
minnas, vid 1903 års riksdag. Skrifvelsen härom till Kungl. Maj:t upplästes 
och godkändes i kamrarna den 22 maj. Däri anföres bland annat motive- 
ringen af vissa ändringar i K. Maj:ts lagförslag. 9Skrifvelsen är af största vikt 
för rätta förståendet af lagarnas innebörd och tillämpning. Rörande 2—4 
$$ i förordningen angående skogsvårdsstyrelser heter det bland annat: »I 
likhet med skogskommittén anser Riksdagen tillsynen öfver enskildes skogar 
icke vara skogsvårdsstyrelsernas och de af dem antagna biträdenas betydelse- 
fullaste uppgift. Dessa styrelser skola ingalunda till sin egentliga karaktär 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1907. 26 
