370 DE NYA SKOGSLAGARNAS TILLÄMPNING. 
blifva polismyndigheter, tillsatta för att efterspana och beifra öfverträdelser af 
lagen angående enskildes skogar. Utan de skola, hvar inom sitt verksam- 
hetsområde, vara det centrala organet för alla de sträfvanden, som afse att 
höja den enskilda skogsvården. Och härvid är det naturligen på frivillig- 
hetens väg, som de största resultaten kunna ernås. 
För att denna uppfattning må erhålla något uttryck i lagen, har Riks- 
dagen ansett, att vid den uppräkning af skogsvårdsstyrelses åligganden, som 
meddelas i 4 8, de i förslaget under punkt b) omförmälda åtgärder böra 
nämnas först.» 
Hvad Riksdagen här menar och huru Riksdagen vill se lagen uppfattad 
och tillämpad måste väl anses vara fullt tydligt. 
Riksdagen har ställt rikliga medel till skogsvårdsstyrelsernas förfogande 
och med stöd af dessa ha skogsvårdsstyrelserna resurser att utöfva en gag- 
nande verksamhet genom att höja den enskilda skogsvården. Om arbetet 
härmed kan vara motigt, så får det icke inverka på tålamodet. Skogsfrågans 
stora räckvidd för fäderneslandet bör vara en sporre att söka samla folket i 
troget arbete till fäderneskogarnas återupprättande. 
Skall folket någonsin kunna samlas i detta arbete, så måste det i 
stort ske på den af Riksdagen anvisade vägen, på frivillighetens väg. Det 
blir endast de kortsynta, de tröga, de egennyttigaste bland skogsägarna, som 
behöfva påminnas, att det fiskaliska riset finns till. Kort sagdt: Man bör så 
mycket som möjligt verka på upplysningens väg och endast i nödfall till- 
gripa tvångsåtgärder. Detta är också, som man torde finna af Riksdagens 
nyss upplästa skrifvelse, lagarnas innebörd. 
För öfrigt vill jag instämma i hvad länsjägmästare Nilsson yttrade. 
I inledningsföredraget förekom följande: Skogsvårdsstyrelsen skall in- 
gripa, »då den årliga afverkningen öfverskrider hvad med skogens uthålliga 
afkastningsförmåga är förenligt och samtidigt utföres så att återväxten äfven- 
tyras samt dessutom då flere sådana på hvarandra följande normala års- 
afverkningar tillsammans öfverskrida den normala kalmarksarealen>. 
Det bör väl för alla stå klart, att skogslagen är en återväxtlag och icke 
en tillväxtlag. Huru kan då inledaren tala om skogens »uthålliga afkastnings- 
förmåga» och »innormala kalmarksarealer» såsom skäl för fiskaliska åtgärder. 
Mig synes, som här förelåg en sammanblandning af begreppen återväxt och 
tillväxt. 
Jag instäramer i hvad länsjägmästaren i Östergötland nyss anmärkte, att 
inledarens uttalade åsikt härom icke har stöd af skogslagen. 
Inledaren förordade, att med pålar utmärka de hyggen, som blifvit 
dömda till kultur. Detta förefaller opraktiskt. Icke kan jag tänka mig, att 
det skulle vara sättet att å tusentals tunnland mark med pålar utmärka de 
hyggen, ifråga om hvilka återväxt skall åstadkommas. Har en länsjägmästare 
rätt att nedhugga skog till dessa tusentals pålar, och hvem kan garantera, att 
de komma att stå kvar? 
Byråchefen Örtenblad: I anledning af hvad byråchefen Roos nämnde an- 
gående hvem som skulle vara ansvarig för att efter afverkning skaffa åter- 
växt, anhåller jag få nämna, att denna fråga diskuterades redan af 1896 års 
skogskommitté, och man var därvid på det klara med, att en stor mängd 
afverkningsrätter funnos, som upplåtits på lång tid, ända till 50 år, vid 
hvilka upplåtelser det alls icke varit förutsedt, att en lag af nu ifrågavarande 
