DISKUSSION. Sk 
skall ni sköta skogen på det eller det sättet»; på ett annat: »här skall ni 
så, och här skall ni plantera!» Han har en rekvisitionsbok med sig i fickan 
och antecknar däri, huru mycket frö och plantor hvar och en behöfver. 
Följande dag går han till nästa gård och fortsätter på samma sätt hemman 
efter hemman, till dess han gått igenom hela trakten och fortsätter sedan på 
andra trakter. Jag vill fråga herrarne: Är detta ett sätt att missbruka den 
lag, som vi fått? Jag har den uppfattningen, att det förhåller sig tvärtom, 
och ett så stort intresse, som i vårt län ådagalagts i saken just genom det 
utmärkta sätt, hvarpå vår skogsvårdsstyrelse tillämpar lagen, tror jag före- 
kommer inom få andra län — jag har åtminstone icke hört talas därom. 
Och att vår skogsvårdsstyrelse icke ännu kommit till andra afdelningen eller 
strafflagen, äro vi den mycket tacksamma för. 
Sedermera vill jag med afseende på afverkningen framhålla, att, om 
skogsvårdsstyrelsen ingriper, då det afverkas för mycket, så skall den säga, 
att »så eller så skall ni icke göra, utan så eller så», men den skall icke 
säga: »Det här förstår ni icke, och därför är det mycket bätre att icke afverka 
något alls.» Vi hafva nyss från en annan plats hört, att en jägmästare kom 
till afverkningsplatsen och sade: »Det här förstår ni icke.> Han brydde 
sig icke om att undervisa, huru afverkningen skulle ske, utan han sade: 
»Stopp, ni få icke afverka.> Jag will fråga, om detta är det lämpligaste 
sättet att få den nya lagen in i det allmänna medvetandet, såsom en för 
landet i dess helhet och för individen nyttig inrättning. Vi skola betänka, 
att vi hafva icke hållit på så många år ännu med denna lag, och att då 
börja med straffbestämmelserna, tror jag icke är riktigt. Jag var medi det 
utskott, som arbetade på denna lag inom riksdagen, och där härskade en 
bestämd tendens för, att det skulle blifva en undervisningslag. Den skulle 
blifva så mild som möjligt. Riksdagen hade hållit på i 30 år och sökt att 
få en skogslag till stånd, och alltid förut hade uppfattningen varit den, att 
straffet är det förnämsta. För att få sympati för denna lag var det nödvän- 
digt att ändra denna uppfattning och få den till en undervisningslag. All- 
mogen är, såsom en föregående talare yttrade, okunnig i saken. När lagen 
kom ut, så blef allmogen förskräckt. De började läsa den, men de kunde 
icke tyda den, de voro icke vana att tyda lagar, och de kunde icke af dessa 
torra paragrafer leda sig till, huru de skulle sköta skogen. De skola tillämpa 
lagen, men de veta icke, hur det skall tillgå. Då de behöfva sin skog och 
afkastningen däraf, men icke veta, huru de skola bära sig åt för att sköta 
den i öfverensstämmelse med lagen, så är ovillkorligen undervisningen här- 
om en mycket viktig del af skogsvårdsstyrelsernas verksamhet. Jag vil 
bedja, att ledamöterna i skogsvårdsstyrelserna från andra län och framför allt 
länsjägmästarna måtte taga denna tanke något mera i öfvervägande och fortgå 
på den väg, som inslagits i Värmlands län. Framtiden får utvisa, hvem 
som gjort misstaget, och om vi varit för milda i Värmlands län. Det är 
visserligen sant, att de kalmarker, som här omtalats, förekomma, men det är 
ju möjligt att sköta dem, och den areal, som sista året besåddes där, visar, 
att ett stort intresse finnes för att befordra återväxten. Vi hafva i Värmland 
den lyckan att äga en bördig skogsmark, så det behöfs icke mycket för att 
underhjälpa den. Det kan hända, att detta har sin särskilda betydelse för 
oss. I de nordligare distrikten är nog arbetsammare att få återväxt. Men 
om man handlar efter förhållandena på platsen, så tror jag icke, att det är 
