DISKUSSION. SWE 
således redan vid afverkningen, som man måste tillse, att lagens bokstaf 
följes. 
En talare opponerade sig mot hvad jägmästare Linner yttrade och i 
stället har här förordats predikandet af upplysningens evangelium. För mitt 
svenska öra står det dock klart, att det finnes något, som heter lag och 
evangelium.  Ordställningen är icke evangelium och lag. Hade det varit riks- 
dagens mening att evangelium skulle gå före lagen, så hade man handlat i 
den riktningen och ställt så till, att präster eller andra hade först fått upp- 
lysa innevånarna i Värmland, och därefter hade lagen kommit. Nu är emel- 
lertid så icke förhållandet, utan jag anser fortfarande, att det bör vara lag 
och evangelium, och att man skall tillse, att lagen efterföljes, men på samma 
gång kan ju också evangelium predikas. 
Jägmästaren Linner: Den förste talare, som vände sig mot mitt yttrande, 
omtalade, att allmogen icke kunde läsa och att de ej heller visste, huru de 
skulle sköta sig. Det vore därför synd, menade han, att angripa dem, då 
de voro okunniga. Det förvånar mig emellertid, att en person, som bor i Värmland, 
kan fälla ett sådant yttrande, då alla veta, att just allmogen, då den fick 
höra talas om att det skulle blifva en skogslag för de enskilde, blef så rädd 
för lagen, att på flere ställen genast börjades nedhuggningar för att få ikull 
så mycket som möjligt innan lagen trädde i kraft, ja, de kalhöggo till och 
med bergen. Således tycktes de förstå lagens betydelse utan att kunna läsa. 
Att vänta ett och annat år tills man får se verkningarna af en kalhugg- 
ning och sedan komma och beså marken, tror jag ej heller vore lämpligt, 
ty under tiden renrakas marken. Jag begagnar ordet renrakas, och detta 
ord torde man med skäl kunna använda, ty det finnes personer, synnerligast 
halländingar, som komma upp till Värmland och icke tåla se en buske. All- 
ting måste bort, äfven om det icke användes. Det måste vara bekant för 
skogsvårdsstyrelsen i Värmlands län, att det inom mitt revir finnas personer, 
hvilka på senare åren slagit sig på att köpa skog och vräka ned och för- 
störa den. Det går så från den ena gården till den andra, och detta måste 
ovillkorligen vara bekant för tjänstemännen inom skogsvårdsstyrelsen, så att 
jag förvånar mig öfver påståendet, att det icke skuile finnas sådana personer 
inom Arvika revir. Jag står fullkomligt för hvad jag förut yttrat. 
Länsjägmästaren Carbonnier. Jag ber att få säga ett par ord med an- 
ledning af några yttranden som fällts. Till en början vill jag då instämma 
med jägmästare Nilsson däri, att man först och främst på öfvertygelsens väg 
bör söka komma så långt man kan. Det förefaller af hvad som yttrats, 
som om skogsvårdsstyrelserna i andra län hufvudsakligen skulle taga lagen 
till hjälp och åsidosätta den andra vägen, nämligen öfvertygelsens väg. I 
det län, där jag har min verksamhet, följas precis samma principer, som 
skogsvårdsstyrelsen i Värmlands län och sökes först att på öfvertygelsens väg 
få saken ordnad på bästa sätt. Dock tror jag, att härvidlag äfven folklynnet 
spelar stor roll. Jag tror, att befolkningen i Värmland till stor del på grund 
däraf att den är beroende och alltid varit beroende af afkastningen från 
skogen, är mer intresserad för skogen än befolkningen på andra orter. I 
Jönköpings län, är befolkningen mycket svår att ha att göra med, och det 
är mycket svårt att få den att gå in på någonting. De säga endast, att 
de icke hafva någon skyldighet därtill. Skulle man låta dem hålla på med 
detta, skulle kalafverkning äga rum, utan att det funnes garanti för återväxten. 
