376 DE NYA SKOGSLAGARNAS TILLÄMPNING. 
Det nämndes också, att man skulle genom att utlofva bidrag söka få 
en frivillig öfverenskommelse till stånd. Men om det skulle lämnas några 
större bidrag för skogsodling å sådan mark, som blifvit afverkad, sedan den 
nya skogslagen trädde i kraft, tror jag icke, att de medel, som stå skogs- 
vårdsstyrelserna till buds, skulle räcka långt för att tillfredsställa dessa behof. 
Om man skulle lämna större bidrag, skulle alla, som afverkade skog efter 
det den nya lagen trädde i kraft, begära bidrag, och under sådana förhål- 
landen skulle det snart vara slut med de medel, som funnes att tillgå. 
Men om man går tillväga på det sätt, att man söker på öfvertygelsens 
väg nå målet och väntar med att ingripa, så måste det dock finnas en gräns, 
då man måste ingripa. Hvarför skall man hafva en lag, om man icke skall 
använda sig af densamma och med stöd af lagen söka få missförhållandena 
afhjälpta. Innan något ingripande äger rum, söker man få en öfverenskom- 
melse i godo till stånd. Om detta icke lyckas, och afverkningen är något 
så när stor, råste man skaffa sig garantier för återväxtens betryggande. 
Det finnes dock ett ytterst stort antal personer, som afverka skog. Det är 
mycket vanligt, att hela hemman köpas och kalafverkas och sedermera säljas. 
Om man då icke ingriper vid sådana tillfällen, så riskerar man att icke 
kunna få återväxt på dessa hemman. Lagen säger ju, att afverkaren är i 
första hand ansvarig, och skogsägaren i andra hand. Det har fällts yttrande 
om, att allmogen skulle vara okunnig om lagens lydelse, men då afverkaren 
i första hand är ansvarig för återväxtens betryggande, torde det icke vara 
fullt så tillämpligt, som det kan tyckas, därför att timmerhandlarna hafva 
nog mera än andra reda på, huru lagen är affattad, och söka på allt sätt 
kringgå densamma. 
Kapten de Verdier. Tänsjägmästaren i Värmland har riktat till jägmästaren 
Linner åtskilliga upplysningar, som borde ställa honom tillfreds. Dessutom 
kan jag lugna jägm. Linner med den upplysningen, att jag aldrig tänkt, än 
mindre sagt, att lagen icke skall tillämpas. Jag har tvärtom sagt, att den 
skall tillämpas, men efter lagstiftarens mening och icke efter någon annans. 
Jägmästare Linner synes tro, att man åsidosätter lagen, om kultur ej 
göres genast efter afverkningen och synes hålla före, att ingrepp ovilkorligen 
bör göras under pågående afverkning. Huru tidigt kan i regel kultur göras 
på ett kalhugge? Härpå vill jag svara: tidigast på 3:e året. Denna regel 
följer nog jägmästaren på statens skogar och de enskilda han sköter. Om 
nu rationellt sedt, kultur icke förekommer tidigare, skall då en skogsägare 
trakasseras och stämplas som lagöfverträdare, därför att han följer vanlig 
forstlig praxis? Lagen trädde i kraft 1905, nu räkna vi 1907. Således 
kan skäl för ett lagligt ingripande å kalhygge knappast föreligga förrän efter 
kulturtiden i år, det 3:je året sedan lagen trädde i kraft. En annan sak 
är, om en skog söndertrasas genom blädning, så att den är för tät för åter- 
växt och för gles för att kallas ett bestånd och de kvarvarande träden äro 
odugliga som möoderträd. I Värmland finnes icke ett enda fall, då en skogs- 
ägare visat trots mot gjorda påminnelser, utan ha alla utan undantag ställt 
sig till efterrättelse lämnade anvisningar. Under sådant förhållande ha ej 
skäl hittills förekommit att fiskaliskt ingripa. 
Beträffande öfverjägmästare Wallmos yttrande får jag säga, att det nog 
kan vara möjligt, att han kommer till Värmland som syneman, men jag vill 
också säga, att skogsvårdsstyrelsen i Värmland är fullt medveten om sitt 
