DISKUSSION. SIM 
ansvar och kommer nog därför att taga den hänsyn, den med stöd af lagen 
anser lämpligt till öfverjägmästarens utlåtande, därest det går i samma anda 
som hans uttalade åsikter. 
Länsjägmästaren Arvid Nilsson. Jag ber först att få instämma i kapten de 
Verdiers yttrande. 
Gent emot öfverjägmästaren Wallmo vill jag framhålla, att jag i mitt 
första anförande tydligen omnämnde, att det aldrig blifvit ifrågasatt, att icke 
lagens föreskrifter skulle tillämpas. Jag har endast påstått, att det synts 
skogsvårdssyrelsen i Värmlands län och mig lämpligt, att ingripandet för- 
dröjes, så snart man kan spåra en verklig böjelse hos vederbörande skogs- 
ägare att själf göra något. Denna böjelse är enligt min tanke det värde- 
fullaste en skogsvårdsstyrelse kan hafva att räkna med. Skogsvårdsstyrelsen 
i Värmland har att åtlyda Riksdagens afsikt med lagen, som är, att ingri- 
pandet icke skall göras i otid. 
Gentemot hvad jägmästaren Linner yttrade vill jag påpeka, att jag 
icke bestridt, att det förekommer lagstridig afverkning i hans revir. Jag 
endast framhöll, att i det bevakningsdistrikt, som närmast sammanfaller med 
Arvika revir, icke finnes någon skogsägare, som gjort sig skyldig till för- 
seelse, hvilken icke på förfrågan förklarat sig villig att vidtaga åtgärder för 
återväxten. Man har ej affordrat dem någon förbindelse, men sådan anser 
jag icke vara nödvändig, så länge man finner vederbörande villiga att vid- 
taga för återväxten erforderliga åtgärder. 
Jur. Kand. Leksell. Jag har tillåtit mig att begära ordet icke för att gå in på 
de forstliga synpunkterna, som ligga utanför mitt omdöme, utan därför att 
här uttalats några åsikter, hvilka tangera det juridiska området, och såsom 
sekreterare i Gäfleborgs läns skogsvårdsstyrelse har jag haft anledning att 
taga befattning med dessa saker. 
Jag vill då närmast inlåta mig på en fråga, som inledaren berörde, och 
som äfven någon annan talare sedermera omnämnt, nämligen huruvida icke 
äfven enligt gällande lag det skulle finnas gravation på ett hemman genom 
de skyldigheter, som föreligga med afseende på återväxten. I en på Skogs- 
vårdsföreningens förlag utkommen folkskrift om de nya skogslagarna, har jag 
anfört, att så skulle vara förhållandet, och jag kan icke finna annat än att 
det också skulle öfverensstämma med lagens ord. Den mångomtalade $ I 
säger, såsom herrarne torde nogsamt veta: »Är af ägare afverkningsrätt upp- 
låten till annan, och har denne gjort sig till vanskötsel skyldig, vare jämväl 
ägare ansvarig för att sådana åtgärder vidtagas.» Det står ägare, icke ägaren. 
Denna obestämda form på ordet är fullt afsiktlig och har äfven betonats i 
Riksdagens skrifvelse, hvilket jag vill påpeka i motsats mot hvad en före- 
gående talaren yttrade. Det säges nämligen i Riksdagens skrifvelse: »Af 
praktiska skäl och med hänsyn till angelägenheten däraf att lagen varder i 
möjligaste måtto effektiv, har Riksdagen tillika funnit nödvändigt att, för den 
händelse af ägare afverkningsrätt upplåtits till annan och denne gjort sig 
skyldig till vanskötsel, jämväl ägare — den, som meddelat upplåtelsen eller 
hans efterträdare i rätten till fastigheten — blir ansvarig för att sådana åt- 
gärder vidtagas.» Härefter följer ett resonemang angående orsaken till, att 
det bör vara så, nämligen bl. a. att äfven en senare ägare får egendomens 
värde förhöjdt, därigenom att dylika åtgärder vidtagas. Jag kan således icke 
instämma med inledaren i hans önskemål, att det borde blifva en lagändring, 
