378 DE NYA SKOGSLAGARNAS TILLÄMPNING. 
så att gravation komme att påhvila hemmanet. En sådan gravation finnes 
redan. 
Medan jag har ordet, må det vara mig tillåtet att påpeka, att inledaren 
gifvetvis icke kan hafva rätt, då han säger, att ett afverkningsförbud icke 
skulle få fullkomligt likställas med skingringsförbud; afverkningsförbud skulle 
nämligen icke få meddelas utan vederbörandes hörande, såsom förhållandet 
är med skingringsförbud. Det finnes icke något uttryck i lagen, som be- 
rättigar inledaren till denna anmärkning. Länsstyrelsen i det län, i hvars 
skogsvårdsstyrelse jag är anställd såsom sekreterare, har ock de gånger, då 
skogsvårdsstyrelsen begärt afverkningsförbud, enligt styrelsens framställning 
genast meddelat interimsförbud utan att vederbörande blifvit hörda, och en 
föregående talare, intendenten Forssell, har i tämligen tydliga ordalag påpekat, 
att äfven i ett annat fall så varit förhållandet. 
För öfrigt skulle jag också vilja anmärka, att de af inledaren framställda 
önskemålen och andra uttalanden, som framkommit under diskussionen, nära 
ingå på så väl det forstliga som det juridiska området, och det kanske är 
bekant, att de fvra nordliga skogsvårdsstyrelserna vid gemensamt samman- 
träde i sistlidne februari månad beslutat att hos jordbruksministern anhålla, 
att samtliga skogsvårdsstyrelser måtte inkallas för att rådgöra med hvarandra 
i frågor rörande de nya skogslagarnas tillämpning. Det kanske skulle vara 
att i någon mån gå ett sådant möte i förväg, om här gjordes ett uttalande 
åtminstone i de stycken, som beröra det juridiska, och nästan alla frågor 
härvidlag torde ingå på detta område. Jag skulle därför vilja hemställa, 
huruvida icke diskussionen kunde få utgöra svar med afseende på de fram- 
ställda önskemålen, och något visst uttalande sålunda icke göras. 
Jägmästaren Linner. Jag behöfver väl icke upplysa en så gammal 
skogsman som herr de Verdier om huru många år, som behöfvas, för att 
man skall kunna börja med kultur. Jag endast yttrade, att jag önskade, att 
lagen skulle ingripa vid afverkningar, ty det beror mycket på afverkningen, 
när det kan göras kultur. Håller jag planlöst på med afverkningen 1 flera 
år, så går för hvarje år ett år förloradt af kulturtiden eller rättare sagdt af 
den tid, inom hvilken jag kunde vänta mig återväxt, och att en afverkning 
kan på många sätt bedrifvas och det så, att man redan vid första årets 
afverkning kan se, att densamma strider mot I $ i lagen om vård af en- 
skildes skogar, tror jag, att det icke skall vara så svårt att inse. Det beror 
dock på den individuella uppfattningen, hvad som menas med att skogen 
afverkas så, att återväxten uppenbarligen äfventyras. Jag har hört många 
uppgifter om, huru den saken tolkas. För mig ställer den sig så, att, om 
jag kommer på en skogstrakt, där jag liksom känner på mig, att lagen borde 
ingripa, så är i de flesta fall afverkningen så utförd, att lagen borde hafva 
kunnat ingripa, ty där ligger marken för fäfot och är ljungbevuxen och gräs- 
bunden. Man kan redan vid första årets afverkning se, hvarthän det syltar, 
och jag tror, att det vore lämpligt, om lagen icke uppsköte med att träda 
i kraft, då vederbörande se, att afverkningen pekar åt ett sådant håll, där 
lagen bör tillämpas. 
Beträffande hvad jägmästaren Nilsson yttrade därom, att han visste, att 
det funnes flera hemmansägare inom reviret, som afverkade så, att de skulle 
kunna komma under lagens bestämmelser vill jag anmärka, att jag icke 
speciellt fäste mig vid dessa små hemmansägare — det kan ju hända, att 
