DISKUSSION. 379 
de komma och begära att få skogsodla — utan det var de större skogs- 
köparna, hvilka herr Wallmo kallade för skogsjobbare, som jag vände mig 
emot och påpekade, att de uppträdde inom Värmlands län och således äfven 
inom Arvika revir på ett hänsynslöst sätt, och det tror jag icke, att jäg- 
mästaren Nilsson kan bestrida är fallet. 
Kapten de Verdier. Jägmästaren Linner påstod, att man alltid genast 
kan se, om återväxten äfventyras. Detta bestrider jag på det lifligaste. 
Vid de flesta afverkningar är vanligt, där kalhygge förekommer, att 
under vintern upphugges timmer och pappersved och under någon därpå 
följande sommar hvad som finnes kvar för att kolas eller användas till bränsle. 
Hygget är alltså icke alltid färdigt förrän ett par, kanske tre år efter det 
första vinterns afverkning började. Huru kan man döma om återväxtens 
äfventyrande innan hygget är färdigt? Skogsvårdsstyrelsens verksamhet bör 
vara präglad af grannlagenhet, taktfullhet och icke minst sakkunskap. Ett 
enda missgrepp kan göra stor skada, som ej blir lätt att reparera. 
Länsjägmästaren Arvid Nilsson. Jag skall endast be att få framställa den 
frågan till jägmästare Linner, på hvad sätt jägmästare Linner tror, att man 
kan omgestalta afverkningen i Värmlands län. När en värmlänning köper 
afverkningsrätt till skog, är det hans afsikt att afverka densamma, och lagen 
kan icke hindra afverkningen, om den för återväxten ansvarige ej motsätter 
sig att vidtaga af lagen begärda åtgärder för återväxten. Skillnaden mellan 
herr Linners och min tankegång är endast, att enligt herr Linners åsikt skogs- 
vårdsstyrelsen är skyldig att i hvarje fall, då återväxten genom en afverkning 
äfventyras, taga en förbindelse på, att återväxtåtgärder skola vidtagas, då 
däremot enligt min åsikt skogsvårdsstyrelsen icke behöfver och ej heller i 
allmänhet bör taga sådana förbindelser af skäl, som jag förut framhållit. 
Öfverjägmästaren Wallmo. När jag hör denna diskussion, fruktar jag för, att 
skogsvårdsstyrelsen i Värmlands län icke gör sin plikt, och på samma gång 
fruktar jag för, att här föreligger ett oförsiktigt handhafvande af skogsvårds- 
afgifterna. Jag skall bevisa, hvad jag säger. Om den tankegång, som gör sig 
gällande hos skogsvårdsstyrelsen i Värmlands län, skulle sträcka sig till andra 
län, huru skulle det då gå? Om man icke sätter stopp mot en öfverdrifven 
afverkning och tvingar afverkaren att ställa fröträd, såvill jag fråga, hvar man 
skall, sedan afverkningen på sådant sätt fått fortgå öfver allt Sverige, skaffa 
frö till skogsodling af de väldiga kalmarkerna. Man måste äfven tänka på 
konsekvenserna framåt i tiden och icke blott på nutiden. Det blir naturligtvis 
faktiskt omöjligt att skaffa frö, om tallarna få afverkas rubb och stubb, och 
det icke lämnas fröträd kvar. Hvar skall man då skaffa frö ifrån? Det 
kunde ju tagas från Tyskland. Ja, det hafva vi försökt, och man vet ju 
hvad resultatet blef. Eller också kan det tagas från Finland eller Ryssland. 
Jag tror emellertid, att det vore en dålig nationalhushållning, om man skulle 
behöfva taga frö därifrån. Jag vill därför påstå, att det är skogsvårdssty- 
relsernas plikt att tillse, att lagen efterföljes. Skogsvårdsstyrelsen har i sin 
hand att tvinga skogsafverkaren att ställa fröträd, och på detta sätt räddas 
den inhemska skogen och äfven den för lokalen mest passande. Dessutom 
har skogsvårdsstyrelsen äfven i sin hand att kunna rädda 20—40-åriga ung- 
skogar från sköfling. Beträffande det oförståndiga handhafvandet af skogs- 
vårdsafgifterna vill jag framhålla, att enligt hvad jag tror, skogsvårdsafgifterna 
i Värmlands län uppgå till 100,000 kronor. Det är således mycket penningar 
