NÅGRA REFLEKTIONER MED ANLEDNING AF LÄNSALLMÄNNINGARS BILDANDE. 471 
Sköfling af skog har i vårt land pågått olika länge inom skilda 
landsändar. I våra södra, från hedenhös kultiverade och relativt folk- 
rika län har skogssköflingens mordängel huserat sedan urminnes tider, 
därvid hans fruktansvärdaste och verksammaste vapen vid mer än ett 
tillfälle varit de rofgiriga lågorna från krigets blodröda fackla. Där har 
han hunnit mycket längre i sitt förstörelseverk och där har större delen 
af skogsmarken vida grundligare fördärfvats och otjänliggjorts till skogs- 
börd (tänkom på våra vida ljungmarker!) än i de nordligare delarna af 
vårt land. Därför ställa sig omkostnaderna här mycket större vid skogs- 
kulturer. Men samtidigt därmed har här — som förut påpekats — äfven 
den källa, från hvilken kraften till förnyelse skulle komma, skogsafkast- 
ningen, i ofta oerhörd grad minskats och därmed de genom beskatt- 
ningen af densamma uppkomna skogsvårdsafgifterna. 
Det kan visserligen vara sant, att skogsodling i dessa skogfattiga 
och devasterade län i första hand har ett lokalintresse. Den afgörande 
synpunkten bör dock vara den, att det är af stor nationalekonomisk 
betydelse att dessa kalmarker kultiveras. 
Därför synes mig det nuvarande systemet vid skogsvårdsafgifternas 
fördelning, med sin, om jag så vågar yttra mig, lokalpatriotiska lägg- 
ning, vara förkastligt. De olika länen borde ej under alla förhållanden 
i sin helhet få disponera öfver de af virkesexporten från länet upp- 
komna skogsvårdsafgifterna. 
Det är svårt att förstå Riksdagens vilja i denna fråga annorlunda 
än som ett utslag af den numera allmänt som föråldrad och otidsenlig 
erkända uppfattningen, att det uteslutande är jordagodset och dess af- 
kastning, på hvilken man grundar de kommunala, de lokala rättigheterna 
och skyldigheterna, hvarvid, såsom också i detta fall, den enskilda nyttan 
kommer att sättas före det allmänna bästa. 
Eller har månne vid denna för vårt fosterland i sin helhet så vik- 
tiga frågas afgörande den gamla paradoxen föresväfvat landets fäder, 
att den som hafver, åt honom skall varda gifvet, men den som intet 
hafver, från honom skall ock det taget varda, som han hafver? 
Jag vågar däremot i min ringhet framlägga det förslaget, att dessa 
medel som i sin helhet ingå till statskontoret, därifrån efter gjord och 
af domänstyrelsen vederbörligen pröfvad rekvisition utdelades till respek- 
tive skogsvårdsstyrelser utan hänsyn till, om dessa medel stå i pro- 
portion till vederbörande landstingsområdes produktion af exportvirke, 
men med afseende hufvudsakligen fästadt på behofvet af understöd och 
hjälp, därvid äfven lagens mer eller mindre effektiva tillämpning inom 
respektive län borde tillmätas afgörande betydelse. 
