472 GUSTAF E. SVENSON. 
Att det skulle stärka skogsvårdsstyrelsernas ställning och lända dem 
till nytta att öfver sig hafva en kontrollerande centralmyndighet har 
dessutom visat sig mer och mer tydligt, och då synes domänstyrelsen 
vara den själfskrifna myndigheten att härvid sortera under. 
Först då skogsvårdsafgifterna utdelas efter den princip, jag ofvan 
dristat framlägga, blifva de till full nytta för landet i sin helhet. Då 
upphäfves också den orättvisa, som nu ligger däri, att, medan det ena 
länet ej vet, huru det skall kunna finna användning för myckenheten af 
sina skogsvårdsafgifter, det andra suckar under en hopplös penningbrist, 
och kan, trots statsbidrag, endast utföra en ringa bråkdel af det, som 
borde inom länet göras. 
Bibehålles det nuvarande systemet och erhålla skogsvårdsstyrel- 
serna rätt att för länets räkning förvärfva och disponera mark, komma 
markförvärf hufvudsakligen att ske i de skogrikaste länen. De skog- 
fattiga däremot med sina sköflade och därför vid skogskultur kostsamma 
kalmarker sakna medel till dylika inköp. 
Mig synes emellertid just i dessa senare län önskvärdheten af mark- 
förvärf för länets räkning vara störst — och då särskildt af dessa af 
ålder kala marker. Därigenom lägges grundvalen till en kontinuerlig 
virkestillgång, som här är både svårare och nödvändigare att trygga än i 
ett skogrikt län. Detta torde äfven vara enda sättet att å dessa marker 
få till stånd en nöjaktig återväxt och för framtiden tillförsäkra den- 
samma den vård och skötsel, som här mer än annorstädes äro nödvän- 
diga för dess fortkomst och utveckling. 
Man torde nämligen ej kunna förutsätta, att enskild skogsägare är 
i stånd att åtminstone i någon större utsträckning ikläda sig de kost- 
nader, som alltid komma att drabba honom, hur stor hjälp han än får 
vid en sådan skogskultur, då fråga blir om dessa sistnämnda marker. 
Än mindre kan han åstadkomma den tillsyn och den omvårdnad, som 
under en lång följd af år här äro nödvändiga och hvarförutan frukterna 
af de med stora kostnader utförda arbetena alldeles utebli. 
Jag vågar därför tro, att ofvan betonade omreglering är den första 
åtgärden för en sund utveckling af återväxtlagen och ordnandet af dess 
ekonomiska sida, och att endast i förening därmed markförvärf för länen 
kan blifva fullt effektiv — och då mest för de skogfattigaste. 
Hur behjärtansvärd alltså — under vissa betingelser — denna riks- 
dagens framställning om länsallmänningars bildande än är, kan jag dock 
ej se annat än, att Riksdagen i denna sak ur sin motivering kommit att 
draga en felaktig slutsats. Ty det är icke behofvet af länsallmänningar, 
hvilket i första hand framgår som konsekvens ur Riksdagens framställ- 
