26 LITTERATUR. 
Denna siffra torde ungefärligen motsvara den skogbevuxna markens areal, 
hvaremot t. e. Tyska rikets »Waldfläche» innefattar äfven kalmarker och im- 
pediment. En jämförelse blir därför här mycket haltande. 
Vid redogörelsen för den svenska skogslagstiftningen 1903 meddelar 
förf. följande oriktiga uppgift: »Fär jeden Provinziallandtagsbezirk besteht 
darnach eine Waldschutzkommission mit dem Oberpräsidenten an der 
Spitze. Der Provinziallandtag stellt die Geschäftsordnung und 
die Instruktion der Kommission fest». 
Vår skyddsskogslag har undgått författarens uppmärksamhet. 
Dessa anmärkningar drabba knappast Endres utan snarare oss själfva. 
Vi ha hittills så grundligt försummat att gifva utlandet kännedom om sven- 
ska skogsförhällanden, att en utländsk forskare möter nära nog oöfverstigliga 
svårigheter, då han vill utsträcka sin behandling af »kulturländerna» äfven 
till oss.  Särskildt gäller detta den svenska skogsstatistiken, 1 hvilken knappast 
en svensk kan erhålla klart besked om de meddelade siffrornas betydelse. 
Hur mycket svårare då för en utländing, som hvarken känner språket eller 
de speciella omständigheter, som inverka på siffrornas tolkning. 
LÄRAN 
Skogsbotanik och iordmäånslära. 
A. MÖLLER. Mykorhizen und Stickstoffernährung. Berichte der deut- 
schen botanischen Gesellschaft. TJahrg. 24. H. 5. Berlin 1906. 
I årgången 1905 af denna tidskrift! redogjordes för P. E. Millers un- 
dersökningar och åsikter angående bergtallens inflytande på granplantering- 
arne på Jyllands hedar. Som bekant växer granen väl när den plante- 
ras - tillsammans med bergtall, men utan detta träd ernår granen endast en 
mycket underhaltig utveckling. Miller söker, dock med mycken försiktighet, 
förklaringen till detta fenomen däruti, att bergtallen förmedels egendomligt 
formade mykorhizor förmår upptaga luftens fria kväfve, hvilket sedan i nå- 
gon form blir tillgängligt för granen. Han framlägger denna förklaring för 
att väcka mykologers och växtfysiologers intresse för frågan. 
A. MÖLLER, professor och direktör för forstakademien i Eberswalde, 
har nu underkastat frågan om bergtallens förmåga att upptaga luftens fria 
kväfve en närmare undersökning. Försöken företogos med plantor uppdragna 
ur frön, som genom P. E. Millers bemedling erhållits från Jylland. Plan- 
torna utvecklades första året i en vanlig plantskola, där de för bergtallen 
karakteristiska mykorhizorna kommo till utveckling. De omplanterades föl- 
jande år sedan rötterna noga rensköljts från vidhäftande jord i krukor inne- 
hållande kväfvefri sand, hvartill satts något tvåbasisk fosforsyrad kalk. Tvenne 
krukor vattnades med destilleradt vatten, innehållande 1,25 gr. klorkalium 
och 2,3; gr. magnesiumsulfat på 100 liter, det tredje kärlet vattnades med 
i en lösning, som dessutom innehöll 20 gr. natriumnitrat på 100 liter. Fill 
att börja med utvecklade sig plantorna i de båda försöksserierna lika, men i 
början af augusti vunno de plantor, som erhöllo kväfve i form af salpeter, 
ett bestämdt försteg, så att de fingo längre, kraftigare och mörkare barr. 
1) GUNNAR ANDERSSON. Om svamparnes betydelse för våra barrträds kväfveuppta- 
gande. Skogsvårdsföreningens tidskrift 1905, sid. 457. 
