LITTERATUK. 27 
En analys af plantorna efter vegetationsperiodens slut visade att någon af- 
sevärd kväfveförökning endast var att iakttaga hos de plantor, 
som erhållit salpeter. Ur sina försök drager Miller och sannolikt med 
rätta den slutsatsen, att bergtallen medelst sin mykorhiza ej förmår 
assimilera luftens fria kväfve. På hvad sätt bergtallen gynnar grankul- 
turerna på hedarne är därför ännu en öppen fråga. 
Väla AKS 
P. E. MULLER og FR. WEIS. Studier over Skov- og Hedejord. I. Om 
Kalkens Indvirkning paa Begemor. Saertryk af det forstliga For 
sogsvesen I. H. 3. Köpenhamn 1906. 
Den bekante danske skogsmannen och humusforskaren P. E. Möller 
har här upptagit sina sedan gammalt med synnerlig framgång krönta studier 
öfver humusbildningarne i Danmarks bokskogar. Såsom medarbetare har han 
förvärfvat en yngre dansk botanist och bakteriolog, prof. d:r Fr. Weis. Den 
mera rent biologiska synpunkt på ämnet, som P. E. Miller redan i sina 
första arbeten utvecklade, visade sig mycket fruktbärande. Vid ett djupare 
inträngande i frågorna och med hänsyn till den modärna forskningsteknikens 
stegrade kraf har det dock visat sig nödvändigt, att begagna i synnerhet de 
hjälpmedel, som bakteriologien och det fysiologiska experimentet sätter i hän- 
derna på forskaren. 
Som bekant finns det i Danmarks bokskogar, liksom i bokskogar i an- 
dra länder, två slags humusbildningar. Den ena är bokmyllan, en lös, luc- 
ker, af maskar och insekter genomarbetad jordart, som 1 naturen täckes af 
ett löst lager multnande boklöf. Det andra -slaget är boktorfven, på danska 
kallad bogemor, en fast, mer eller mindre sammanhållande torf, antingen be- 
vuxen med ris eller öfverlagrad med bokblad, som genom svamphyfer blifvit 
tätt sammanväfda med hvarandra. Bokmyllan är för boken en gynnsam jord- 
art, boktorfven i hög grad ogynnsam. Genom kalkning kan emellertid bok- 
torfvens ogynnsamma egenskaper upphäfvas; det är i synnerhet en dansk 
forstman H. C. Ulrich, som infört detta medel i praktiken. En närmare un- 
dersökning om kalkens inverkan på boktorfven är dock nödvändig, för att 
teorien skall lämna praktiken det stöd, som den kan lämna. 
Till försöken användes tvenne, något olika boktorfsprof från Frederiks- 
orgs Dyrehave. Det ena var något surare än det andra. En kemisk ana- 
lys visade en humushalt af 46—537 ?;, de innehöllo kalk, kali och fosforsyra 
i tämligen riklig mängd. De voro rika på kväfve, af hvilket en ringa del 
fanns såsom ammoniak; salpetersyra kunde icke påvisas, ehuru sannolikt en 
mycket svag salpetersyrebildning försiggår i boktorfven. 
Försöken utfördes i målade zinkkärl, rymmande omkring 20 liter. Så- 
som försöksplantor tjänade raps och bok, hvilka såddes i kulturkärlen. Dessa 
innefattade följande försök 1) ren torf, 2) torf + natriumsalpeter, 3)torf + 
ammoniumsulfat, 4) torf + kalk, 5) torf + kalk + natriumsalpeter, 6) torf 
+ kalk + ammoniumsulfat. Angående försökens närmare utförande hänvi- 
sas till originalafhandlingen. Resultaten blefvo emellertid följande. I kärlen 
utan kalk utvecklade sig rapsplantorna ehuru svagt endast där, hvar- 
est torfven erhållit salpetergödning, i de öfriga gingo de under 
på grund af kväfvebrist — trots den utomordentligt kväfverika 
mark, hvari de växte. Genom kalkningen framkallades däremot 
