38 SKOGSADMINISTRATIONEN. 
skog. Man måste nämligen beakta möjligheten af att en storm liknande den, 
som härjade år 1899 i Norr- och Västerbotten, kan komma att bereda skogs- 
hushållaren oangenäma öfverraskningar, om stora sammanhängande arealer 
starkt gallras eller behandlas med en kombinerad stamvis och luckvis afverkning. 
Jag anser för min del, att ett uttagande af endast skadade träd är en af- 
verkningsform, som kommit 1 misskredit, hvilken i viss mån är oförtjänt. I 
bestånd, där individerna ej visa en konform brist på härdighet och lifskraft 
i allmänhet, utan där godhetsklasserna mera bestämdt afskilja sig från hvar- 
andra, kan man företaga en s. k. extra afverkning. När dylika bestånd om- 
gifva stora arealer förut utglesnad skog, torde en dylik afverkningsmetod med 
fördel kunna komma till användning. 
Om  förrättningsmannen på förhand fordrar »garantier> (= ställande af 
säkerhet?) för skogsvårdsarbetens utförande af skogsägaren, synes han mig 
öfverskrida sin befogenhet. Och om skogsägaren anhåller få fördt till proto- 
kollet, att han önskar en viss afverkningsform utförd och att han efter af- 
verkningen ämnar utföra tillhörande skogsvårdsarbeten, samt förslaget »kan 
anses förenligt med grunderna för en god skogshushållning>», anser jag, att 
förrättningsmannen bör acceptera detsamma och lämpa huggningens styrka 
efter förutsättningen, att skogsvårdsarbetena komma till utförande. 
Ty inom den gräns, som förordningen angifver, bör ju skogsägaren äga 
handlingsfrihet, och ett eftersättande af skogsvårdsarbetena å första årets af- 
verkningstrakt bör ju — såsom ock jägmästare Welander framhåller — vid 
kommande utsyningsförrättningar föranleda till en annan afverkningsform. 
Att i författningen ej är inrymd någon bestämmelse om huru pass ned- 
satt tillväxten bör vara hos ett träd för att man skall hafva anledning anse 
det moget för afverkning, synes mig förklarligt, då ju förhållandet mellan 
tillväxt och värdestegring å olika virkessortiment icke är detsamma å alla 
skogar. — 
Om man under förutsättning, att alla fullmåliga träd komma att afver- 
kas, men emot skogsägarens bestridande häraf, utsynar undermålig skog, 
kan man därmed försvåra och ibland rent af omöjliggöra en intensiv skogs- 
vård. Samma förhållande kan emeliertid äfven inträda, om skogsägaren 
oaktadt sin försäkran efter utsyningen af de undermåliga tråden afverkar alla 
de fullmåliga. Här visa sig i sin skarpaste dager förordningens brister, som 
omöjliggöra att för nämnda tjänsteåtgärd framlägga en princip, om hvilken 
man kan säga, att den är den enda absolut riktiga. 
Frånser man den inverkan, som denna brist i förordningen kan öfva, 
måste man anse åtgärden att efter anmodan från skogsägaren stämpla full- 
måliga träd samtidigt som de undermåliga till den utsträckning, en god 
skogsvård medgifver, befogad. 
Tillgången på fullmålig skog å enskildes hemman i kustlandet är näm- 
ligen numera så ringa, att äfven om stämpling af dylik vid de s. k. under- 
målsstämplingarne skall anses visa sig som en ökning 1 förrättningsdagarnes 
antal, denna ökning blir knappast afsevärd. Ett motsatt förfarande af för- 
rättningsmannen tillskyndar ju en skogsägare, som verkligen vill sköta sin 
skog, betydliga onödiga omkostnader. Då denne själf skall utsyna fullmåliga 
träd, måste han ju ånyo genomgå afverkningstrakten med manskap. 
Burträsk den 14 jan. 1907. 
Tell Grenander. 
