60 G. ANDERSSON OCH H. HESSELMAN. 
mosstäcket är svag. Trädbeståndet är i regel väl slutet. Denna typ 
motsvarar, hvad man i allmänhet i nordliga Sverige kallat för tallhed!, 
ehuru mossorna här spela en något större roll än hvad som vanligen 
är fallet. 
Tallmoarna inom området bilda öfvergång mellan norra Sveriges 
mera utprägladt lafrika tallskogar och södra Sveriges mossrika. 
Trädbeståndet utgöres nästan uteslutande af Zall. Granen liksom 
björken (Betula odorata) och aspen förekomma endast sparsamt in- 
sprängda. 
Buskar uppträda endast enstaka. Den för de mossrika tallskogarna 
ofta karakteristiska enzex förekommer här endast sällsynt och enstaka, 
spridd uppträder Salir caprea och enstaka samt mera sällsynt Salix 
depressa. Förekomsten af den senare arten visar en frändskap med nord- 
ligaste Sveriges tallmoar, hvari den ofta ingår såsom en karakteristisk 
beståndsdel. De uppträdande risen äro de i tallskogen vanliga, såsom 
ljung, kråkbär, blåbär, lingon, linnéa. Då och då uppträda odon, Lyco- 
podium complanatum och Pyrola secunda, Ört- och gräsvegetationen är 
mycket fattig, ofta förekommer blott en enda art, och då helt enstaka. 
Följande gräs och örter ha antecknats i tallmon, nämligen: 
Åira flexuosa, Epilobium angustifolium, Melampyvrum silvaticum, 
Luzula pilosa, Melampyrum pratense, Solidago virgaurea. 
Trientalis europea. 
Mossfloran är likaledes ytterst enformig. Vanligen förekomma en- 
dast Hylocomium parietinum och H. splendens samt Dicranum scopa- 
rum. I en äldre, fullkomligt orörd tallurskog med normal slutenhet växte 
Sphagnum acutifoltum och S. girgensohnii i smärre hålor i marken, syn- 
barligen utan att på något ofördelaktigt sätt inverka på densamma. I 
samma tallskog förekomma spridda äfven Polytrichum strictum och P. 
commune. Af lafvar äro Cladonia rangiferina, Stereocaulon paschale och 
Peltigera aphtosa de vanligaste. 
Ljungrik tallskog. Den andra tallskogstypen har en ganska ringa 
utbredning inom parken och har af oss endast observerats å Toppimyr- 
heden inom parkens sydvästra del å porfyrområdet. Det mest karak- 
teristiska för densamma är att ljungen bildar en jämn, låg, men myc- 
ket tät matta, som så småningom ger upphof till en mer eller mindre 
mäktig torfbildning (intill flere cm.). Trädbeståndet är ytterst glest och 
föryngringen kämpar med stora svårigheter, äfven där ljustillgången är 
! Namnet tallhed synes oss föga lämpligt på den grund, att begreppet hed i språket 
är så nära förbundet med föreställningen om skoglöshet. Detta namn torde ock vara helt 
och hållet konstgjordt och aldrig ursprungligen af folket vara användt för våra torra tall- 
skogar. 
