604 G. ANDERSSON OCH H. HESSELMAN. 
gras förekomma mera spridda, ehuru artantalet stundom ej är så litet. 
Att anteckna är i synnerhet Goodyera repens. 
Granlunden. Växer granmoren på skarpare sluttning och är fuktig- 
heten större, men vattnet på grund af terrängens beskaffenhet i ständig 
rörelse utbildas det skogssamhälle, som vi kallat örtrik granskog eller 
granlund. Artantalet i växtsamhället är här betydligt större är i gran- 
moren och i synnerhet spela örterna en viktig roll. Inom parken äro 
i synnerhet 
Polvpodium drvopteris, Mulgedium alpinum, Polystichum spinuwlosumnt, 
Geranwum silvaticum., Aspleniwum filix femina, Rubus saxsatilis. 
karakteristiska för detta växtsamhälle. Äfven mossornas artantal är be- 
tydligt större än i den rena, mossrika granskogen, ehuru individantalet 
är mindre, särskildt tillkomma Mnzuwm subglobosum, Plagiochila asple- 
nioides samt andra skugg- och fuktighetsälskande arter. Sphagnaceer 
äro stundom mer eller mindre rikliga, särskildt är detta fallet med Sphag- 
num girgensohnit och S. russowiti. 
Är sluttningen, på hvilken granskogen växer, skarp och fuktigheten 
icke för stor, företer skogen i regel ett synnerligen frodigt och kraftigt 
utseende. Dessa örtrika granskogar torde också vara de kraftigast väx- 
ande och mest producerande granskogarne inom området. Granarna ut- 
märka sig för mycket täta, mörka, kraftigt utbildade, nästan alldeles 
laffria kronor. 
Grankälen. Genom många öfvergaångar är emellertid granlunden 
förbunden med ett växtsamhälle, där vattenrikedomen och sphagnace- 
ernas i samband därmed rikligare uppträdandet inverkar ofördelaktigt. 
på skogen, grankälen. Denna skogstyp är mest utpräglad på mindre 
starkt sluttande mark, helst blockrik sådan. Mellan blocken finnas ofta 
obevuxna, öppna vattensamlingar, härrörande från här och där frambry- 
tande källor. ”Trädbeståndet är ofta glesare än i de redan nämnda 
granskogstyperna, träden äro ock mindre kraftiga och trädkronorna i 
större eller mindre grad besvärade af lafvar. 
Sälgen (Salix caprea) förekommer ofta såsom stora, vackra, men. 
enstaka träd i beståndet. Den stora lunglafven (Stieta pulmonacea) 
är ofta allmän på dess grenar och stammar, hvarifrån den lätt sprider 
sig till grangrenarne, genom sin täta växt hindrande dessas utveckling. 
Ungefär samma örter och gräs som i den örtrika granskogen uppträda 
äfven här, men förekomsten af Rubus chamemorus, Carex vaginata och 
framför allt C. globularis samt Eqguisetum silvaticum angilfver därjämte 
en viss likhet med rismossens samhälle. Sphagnaceerna äro desamma, 
som i granlunden, nämligen först och främst Sphugnum girgensolnit 
men. därjämte också S. russowii, S. acutifolium samt S. recurvum 
