VEGETATION OCH FLORA I HAMRA KRONOPARK. 71 
trakta såsom den subalpina florans sydliga utposter. Genom sitt inne- 
håll af nordliga och sydliga typer står lunddälden i en skarp motsats 
till barrskogen, hvilkens samtliga arter ha en vidare utbredning såväl 
mot norr som mot söder och hvilka alltigenom ha en mera kosmopoli- 
tisk karaktär. 
Orsaken härtill torde vara att söka dels i de gynnsammare växtbe- 
tingelser, som lunddälden erbjuder genom sin bördigare jord, dels också 
däruti, att barrskogen ej så lätt förmår intränga på sådan mark, som 
bäckstränderna erbjuda. Den jämna, rika tillgången på vatten, fattigt på 
humussyror, men rikt på syre möjliggör en riklig transpiration, hvarigenom 
den genom högvattenöfversvämningarna ständigt på nytt gödda marken till- 
fullo kan utnyttjas och löfträden genom sin rikare och kraftigare tillväxt 
med framgång bjuda barrträden spetsen. Huruvida härjämte några rent 
klimatologiska förhållanden omkring bäcken gynna uppkomsten af en så 
rik och frodig vegetation som lunddäldens, torde med vår nuvarande kun- 
skap om de lokala förhållandenas inverkan på temperatur och fuktighet 
ej vara möjligt att med någon bestämdhet afgöra. Marktemperaturen 
synes emellertid vara ungefär densamma som i annan fastmark. Jfr sid. 53. 
Torfmarker (myrar och mossar),' Inom kronoparken hänföras 
icke mindre än 9,033,24 har (32 9) till »impediment»>; dessa utgöras i alldeles 
öfvervägande del af myrar och mossar, Med det förra namnet förstå 
vi i denna afhandling sådana på torfgrund lefvande växtsam- 
hällen, i hvilka i öfvervägande del ingå starrarter, gräs och 
andra högre växter, med mossar däremot sådana, där hvitmos- 
sor intaga hufvuddelen af växttäcket; ordet torfmark användes 
som sammanfattning af bäggedera. 
Fysionomiskt sedt äro nu ifrågavarande växtsamhällen jämte barr- 
skogarna de mest framträdande. På grund af sin betydande areal och 
möjligheten att omvandla större delen af densamma i skogbärande mark 
äro de äfven förtjänta af det största intresse från praktisk synpunkt. 
Med hänsyn till sitt förhållande till områdets topografi kunna my- 
rar och mossar delas i tvenne grupper: 
dalmyrar och dalmossar samt 
backmyrar och backmossar. 
De förra utfylla själfva dalbottnarna, där vattnet samlats alltsedan 
1 På senare tiden ha flera förf, sökt uppdela hithörande växtsamhällen i olika grupper 
och benämnt dem kärr, myrar, mossar. — Det synes oss emellertid, som om man härvid ut- 
sträckt begreppet kärr så väsentligt utöfver språkets häfdvunna begränsning af detsamma, 
att ingen utsikt finnes att få den antydda indelningen i praktiska kretsar antagen. Att kalla 
t. ex. Norrlands stora starrmyrar starrkärr synes oss vara att alltför mycket väldföra sig på 
hittillsvarande språkbruk. 
