74 G. ANDERSSON OCH H. HESSELMAN. 
torfven. En liknande utbildning ägde i allmänhet växtsamhället på de 
blötaste ställena äfven i sådana myrar, där tjärnarna för länge sedan 
vuxit igen, äfvensom å sådana, hvilka ligga i sluttningar och där vatt- 
net af denna orsak aldrig kunnat samlas i sådan myckenhet som i nyss 
nämnda fall. 
De stora, plana eller svagt sluttande myrarna äro till öfvervägande 
del starrmyrar, fläckvis utbildade än som gräs- och örtmyrar, än som 
starrmossar, hvarvid de förra representera de blötaste, de senare de nå- 
got torrare partierna af myren. 
Öfvergången från starrmyr till starrmosse börjar med uppträdandet 
af de mest fuktighetsälskande här lefvande Sphagnum-arterna, först och 
främst Sphagnum lindbergii, men därjämte också en del andra arter, 
såsom S. dusenii och S. jensenzi. En starkt fuktighetsälskande form af 
S. compactum, hvilken art vanligen uppträder på mera torr mark, hör 
också ofta till denna artserie. De nämnda hvitmossarterna förmå emel- 
lertid icke höja sig öfver vattnet, utan bilda med sina tätt sittande toppar en 
matta i själfva vattenytan. 
Sphagnum papillosum, S. medium och S. russowii, hvilkas uppträ- 
dande betecknar nästa steg i myrens utveckling, bilda däremot tillsam- 
mans ett tätt täcke, höjande sig från några centimeter till ett par deci- 
meter öfver vattenytan. I detta täcke finnas så godt som alltid enstaka 
individ eller smärre grupper af Sphagnum recurvum " angustifolium och 
Amblystegium stramineum. Amblystegium-arterna spela dock en mycket 
underordnad roll i myrarnas vegetation; Arblystegium badium förekom- 
mer i starrmyrarna här och där, likaså ÅA. fluttans och ÅA. revolvens. 
Mera ingående studier öfver Amblystegium-arternas uppträdande utfördes 
emellertid icke. 
Skillnaden mellan starrmyrarnas och starrmossarnas fanerogama vege- 
tation är vanligen icke stor. De flesta arterna kunna förekomma såväl 
i det ena som i det andra växtsamhället. De förra utmärkas dock af 
Menyanthes trifoliata, Eriophorum angustifolium, Juncus stygius, Utri- 
cularia intermedia och Carex livida, starrmossen af Eriophorum alpi- 
num, Scirpus cespitosus samt genom uppträdandet af ris, oftast i mindre 
utvecklade exemplar de viktigaste äro Oxycoccus palustris, O. palustris 
= mäicrocarpus, Andromeda polifolia. 
Starrmossen kan emellertid ofta, i synnerhet då den intager de ne- 
dan omtalade dämningsvallarna, äga en mycket rik vegetation, där ör- 
terna spela en ganska framträdande roll; särskildt må anföras Potentilla 
erecta, Orchis incarnata, Succisa pratensis, Parnassia palustris, Sela- 
ginella spinulosa m. fl. Bland gräsen är Molinia cerulea särskildt 
ymnig och utgör en väsentlig beståndsdel i det hö, som skördas från 
