78 G. ANDERSSON OCH H. HESSELMAN. 
torr invandra mera torrhetsälskande mossor och lafvar såsom Cladonia 
silvatica och Hylocomium parietinum på de torraste partierna. Hvitmos- 
sorna dö och den af dem bildade torfven multnar och sjunker ihop. Som 
torfven är mycket litet vattengenomsläppande, bildas härigenom på ris- 
mossens yta små gölar eller vattensamlingar, hvilka alltmer utbreda sig. 
Då denna process fortgått till ett visst stadium, infinna sig starrarterna. 
En sekundär starrmyrsformation uppstår och genomlöper därefter ut- 
vecklingen till rismosse, då samma process kan begynna igen. Nilsson 
studerade förhållandena hufvudsakligen i mellersta och södra Sverige, 
men han ville äfven söka orsaken till den regelbundna omväxlingen af 
starrmyr och rismossträngar, som han iakttagit i de lappländska myrarna, 
i en liknande cirkulation i mossens utveckling. Cajander, som stude- 
rat mossarna i norra Finland, sluter sig till Nilssons åsikt! 
Emellertid stöter denna förklaring på åtskilliga svårigheter, när det 
gäller Hamra kronopark, liksom den ej heller mäktar lösa frågan, hvar- 
för strängarna äro anordnade vinkelrätt mot myrens lutningsriktning. 
Redan i de första stadierna i myrarnas utveckling visar sig den lag- 
bundna anordningen af växtsamhällena. Starrmossarna gå nämligen så- 
som band öfver myren vinkelrätt mot dess lutningsriktning, redan i det 
stadium då dessa band föga höja sig öfver de omgifvande starrmyr- 
ytorna. Här har ännu icke något rismossamhälle kommit till utbild- 
ning. Starrmyrsvegetationen mellan strängar af starrmossetyp kan där- 
för svårligen ha uppkommit genom någon regressiv utveckling. 
Fenomenet är också om icke uteslutande bundet vid så dock i 
sina mest utpräglade former framträdande hos myrar i sluttningar. Här- 
uti torde en antydan vara gifven angående den viktigaste, om också 
icke enda förklaringsgrunden till företeelsen. Myrens uppdelning i z' 
satser torde nämligen vara fullkomligt analog med flytjordsterrassernas 
bildning i arktiska och alpina trakter. Dessa ha under de senaste åren 
studerats och på ett tillfredställande sätt förklarats af ett antal svenska 
forskare, såsom J. G. Andersson, R. Sernander, A. Hamberg, A. G. 
Högbom” m. fl. Flytjordens och terrassernas uppkomstsätt är i korthet 
följande. Ett jordslag, som till mycket väsentlig del består af finmate- 
rial, med kornstorlek mindre än sandens, äger i hög grad förmågan att 
uppsupa vatten. Från en smältande snödrifva, hvarifrån vattnet regel- 
bundet, men långsamt utportioneras, kan ett sådant jordlager upptaga 
så mycken fuktighet, att det slutligen blir segflytande. Hvilar då jord- 
lagret på en sluttning, låt vara en svag sådan, kan det börja att så 
! Ein Beitrag zur Entwickelungsgeschichte der nordfinnischen Moore. Fennia 20. 
(1903), n:o 7. 
” Ifr uppsatser i Geol. För. Förh. 1905. 
