82 G. ANDERSSON OCH H. HESSELMAN. 
Källor i skogarna hysa äfven en egenartad vattenvegetation. Käl- 
lan omramas af en frisk krans af svällande, i grönt eller brunrödt 
glänsande mossor, såsom Bryum duvalii, Mnium affine, Amblystegium 
fluitans, Å. stramineum, Å. exannulatum, Chiloscyphus polyanthus m. fl. 
I de mossmattor, som flyta på det kalla källvattnet, växa ofta vackra små 
bestånd af Epilobium hornemanni och E. lactiflorum, den subalpina florans 
yttersta utposter, ej sällan undangömda midt inne i den tätaste gransko- 
gens aflägsnaste gömslen. 
2. Kultursamhällen. 
Dessa intaga, som redan nämnts (sid 57) endast en ytterst ringa 
bråkdel af parkens område och kunna indelas på nedanstående sätt, 
därvid de äro uppräknade i den ordning, de intaga med hänsyn till 
sin betydelse i praktiskt och växtgeografiskt afseende. | 
a. Ängar. 
Hårdvallar, 
Timotejvallar, 
Klöfvervallar, 
Myrängar, 
Bäckängar. 
b. Åkrar. 
c. Kulturgränsens samhällen. 
Gårdsplaner och skogskojeplatser, 
Vägkanter. 
Ängar. Af naturen skapade växtsamhällen, som kunna beläggas 
med detta namn, finnas icke inom området, utan ängarna, hvarmed 
vi förstå marker bevuxna med sådan vegetation, att höskörd 
och bete å dem lämpligen kan ske, äro i större eller mindre 
omfattning människans verk. Vissa af dem, såsom de tre först 
nämnda slagen, äro genom röjning m. m. helt och hållet framgångna 
ur skogens växtsamhällen, hvilka så omvandlats, att de hvar- 
ken i fysionomi eller i artbestånd ha någon likhet med sko- 
garna; de två sistnämnda slagen, hvilka för öfrigt endast i mycket 
ringa omfattning finnas inom området, äro däremot i sin grundstomme 
fortfarande naturliga samhällen, ehuru starkt omvandlade genom männi- 
skans ingrepp. 
Hårdvallar. Den vanligaste ängstypen är hårdvallen eller, som 
den af en del författare på senare tiden kallats, gräsbacken. Denna 
