90 G. ANDERSSON OCH H. HESSELMAN. 
nad efter 4-gradig skala (allmän, täml. allmän, här och där, sällsynt) 
som vi ansågo respektive art ha i vederbörande växtsamhälle. Materia- 
let återfinnes i den floristiska delen, resultaten äro här nedan hopställda 
ur de upprättade listorna. I ett och annat fall har det varit omöjligt 
att säkert afgöra en arts ställning, men dessa fall äro så fa att de icke 
inverka på totalbilden, utan endast kunna förorsaka en förskjutning af 
några få procent. Endast fanerogamer och ormbunkar äro här behand- 
lade. 
Fem grupper af naturliga växtsamhällen ha vii nu berördt afseende 
studerat, nämligen 1) tallskogar, 2) granskogar, 3) lunddälder, 4) myrar 
och mossar, 35) sjöarnas och de öppna vattnens.' Däremot visar det sig, 
att de skilda växtsamhällen, som ingå i dessa grupper, icke med fördel 
kunna behandlas; därför hade fordrats ett ännu mycket större material 
och mera ingående studier än tiden tillät oss utföra. 
Se vi då först på det inbördes artantalet i dessa grupper: 
Antal arter. Allm. Täml. allm.  Häro, där. Sällsynta. 
PIGLISKOP AT sosse ebie stöp al 27 9 2 10 6 
(SLA TISKORAI 25 er enes fan skr 53 9 8 19 17 
Nan Ce alk Ökat dess As 82 7 6 39 30 
Myrar och mossar ............... Hå TY 14 21 19 
ÖPPda Vatten: «s.k ta 23 = I 4 18 
Det behöfs knappast mera än att kasta en blick på dessa tal för 
att inse, att vi här ha växtsamhällen med en ytterst olikartad biologi. 
Tallskogarna med sitt ringa artantal, men sin höga procent (33 2) 
af allmänna arter visar ett växtsamhälle, där i ena eller andra riktnin- 
gen extrema förhållanden måste råda, men där de arter, som kunnat 
tillpassa sig äro gynnsamt ställda, i det att medtäflarna äro så godt 
som uteslutna, så att de förra bli allmänna öfverallt och därjämte ymniga. 
Man tar knappast fel om man anser den viktigaste faktorn vara den 
lätt vattengenomsläppande markens tidvis betydande torrhet. 
Granskogarna förete redan en annan bild. Artantalet är det dubbla 
mot tallskogarnas, likaså äro såväl de arter, som äro vanliga medbor- 
gare i granskogen, som de, hvilka där ge gästroller, vida talrikare än hos 
tallen. Men här kunna siffrorna lätt föra vilse. Som redan visats 
äro parkens granskogar af högst växlande typ (sid. 62 o. f.). Äfven i art- 
antal är skillnaden stor; granmoren är föga artrikare än tallskogen, det 
är granlundarna och grankälarna som öka artantalet så afsevärdt. I dem 
träffas dock äfven flertalet af de arter som finnas i den förstnämnda. 
Lunddälden visar åter en ny förskjutning i riktning af högt artantal, 
men fallande frekvens. Ser man ytterligare på, hvilka arter som äro all- 
! Ang. kultursamhällen, se sid. 44 o. f. 
