SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT 1907, H. Ö—7. FACKUPPSATSER. 
Om gröngödning i plantskolor. 
Inom landtbruket har den s. k. gröngödningen sedan länge varit 
använd. Redan i midten på 1800-talet var ärtväxternas förmåga att kunna 
öka jordens fruktbarhet känd. Den teoretiska förklaringen häraf gafs 
likväl först år 1886 af Hellriegel. 
I skogsbruket har däremot gröngödningen först de senare åren fått 
större användning, men torde i vårt land hittills endast försökts på några 
få ställen. Detta har äfven berott på en viss tvekan om hvilka ärt- 
växter, som i skilda fall äro mest lämpade härför. 
Det bästa gödningsämnet i plantskolorna är ju visserligen vanlig 
kreatursgödsel eller ännu hellre kompostgödning. Fall förekomma dock 
ofta, då intetdera af dessa kunna komma till användning och då är grön- 
gödningen ofta mera på sin plats än konstgödningsämnena. 
För att därför bidraga till kännedomen om de för gröngödning lämp- 
ligaste ärtväxterna och deras odling lämnas här nedan på därom uttalad 
önskan en kort, hufvudsakligen refererande framställning i frågan. 
I marken förekommer allmänt en bakterie, Bacillus radicicola, som, 
när den kommer i beröring med rötterna hos en ärtväxt, tränger genom 
rothåren in i rotens väfnad och bildar små grynlika knölar. Dessa bak- 
terier ha förmågan att ur luften uppsamla kväfve, som tillföres jorden, 
om ärtväxterna få förmultna i densamma. Hvarje ärtväxt anses emeller- 
tid hafva sin särskilda ras af nämnda bakterie för att kunna fullt till- 
ägna sig luftens kväfve. 
Vid valet af olika växtarter har man särskildt att taga hänsyn till 
olika jordmåner i plantskolan. 
Enligt Wollny”" bör sålunda bl. a. användas å lätt sandjord: 
Gul lupin (Lupinus luteus), 
Seradella (Ornithopus sativus) och 
Luddvicker (Vzicia villosa); 
åa lerblandad sandjord: 
Blå lupin (Lupinus angustifolius), 
Fv albus), 
! Wollny, Die Zersetzung d. org. Stoffe, Heidelberg 1547 
