SKOGSBIOLOGISKA STUDIER INOM VILHELMINA SOCKENS FJÄLLTRAKTER, 281 
Ehuruväl snöns inverkan i viss mån torde bidraga till denna skill- 
nad i utveckling, är den förnämsta orsaken därtill sannolikt att söka i 
den omständigheten, att ett stubbskott oftast äger bättre tillgång till 
näring än en fröplanta. 
Mer än 100 meter vertikalt ofvan björkens skogsgräns träffas ofta 
enstaka grupper eller individ särskildt å gynnsamma lokaler, exempel- 
vis nedom något brant fjällflog, där vindskydd erhållits. Dessa äro i 
regel sterila — endast i två fall har jag funnit dylika å kaltjället väx- 
ande björkar fruktificerande, nämligen å södra sluttningarna af Klitvallen 
och norra Gardfjället — å båda lokalerna på 760 meters höjd ö. h. 
Huruvida deras frö var grobart, var jag ej i tillfälle att utröna. Emel- 
lertid lofvade de väl utvecklade honhängena godt. Ehuru alltså under 
ett par på hvarandra följande varma somrar möjlighet till frösättning 
hos dylika björkar ej är utesluten, torde dock deras antal i regel få an- 
ses rekryteras genom fröspridning från själfva björkskogsregionen och 
härvidlag hufvudsakligen från dennas nedre del.' 
Ty äfven inom öfre delen af björkskogsregionen är det sällan man 
träffar fruktificerande björkar. Äfvenledes endast från två ställen har 
jag antecknat ett sådant förhållande, nämligen dels å sydöstra sidan 
Kitteltjället, dels å norra sidan Autjoklimpen. Fröplantor af björk träf- 
fas ju visserligen ej sällan i öfversta delen af bjökregionen, men är det 
omöjligt identifiera dessa såsom uppkomna af frö från närstående 
träd — hellre få de väl anses ha fröspridningen genom vind eller fåg- 
lar att tacka för sin tillvaro. 
En följd af björkens vidsträckta utbredning inom dessa trakter är, 
att den därstädes danar skogstyper af mycket växlande karaktär. Dessa 
äro främst ett utslag af markens och lägets beskaffenhet. Höjden öfver 
hafvet spelar härvid mindre roll. Dessa typer kunna hänföras till hed- 
artade och ängsartade. De hedartade å sin sida kunna uppdelas i laf- 
rika och mossrika skogar. 
De lafrika förekomma å torra och näringsfattiga marker och äga 
inom området relativt stor utbredning (se fig. 4). Oftast anträffas de 
å de jämna eller föga kuperade hedland, som pläga utbreda sig nedom 
själfva tjällfoten, ofta äfven å holmar och åsformationer i fjällmyrarna. 
De karaktäriseras af en markbetäckning, hvari lafvar och ris äro domi- 
nerande, örter däremot sparsamma. 
Latvar: Lecanore, Stereoculon pascale, Cladince, Nephroma arcticum, Alec- 
toria ochroleuca, Cetraria islandica. 
Ris: Empetrum nigrum, Arctostaphvlos alpina, Azalea procumbens, Vacci- 
num wvilis idea, Mvrtillus och ulginosum. 
! fämför Holmerz och Örtenblad, Bih. t. Domänst, underd. ber, rör. skogsv. 1885. 
