88 RAGNVALD INGEBRIGTSEN. M.-N. Kl. 
Dyrene barberes paa os sacrum og laaret, og operationsfeltet desinfi- 
ceres med jodtinktur. Hos mottageren incideres hud og fascie, og muskel- 
interstitiet aapnes paa laarets bakside under neiagtig blodstansning. 
N. peroneus avgaar fra n. ischiadicus litt ovenfor poplitæa; den lesnes med 
lethet fra hovedstammen videre opover laaret, likeledes avleses n. cutan. 
sura med. og isoleres opad og nedad fra hovedstammen. Naar et passende 
stykke (ca. 2—3 cm.) av n. tibialis saaledes forsigtig er isolert, gjennem- 
stikkes nerven opad og nedad med en med naal armert ganske tynd silketraad 
(karsilke), og mellem de 2 traade og klods ind til disse reseceres det stykke, 
man vil fjerne. Det er lettere at gjennemstikke nerven fer resektionen 
end efter denne, og den traumatiske molest blir derved mindre. Nu ut. 
tages fra »giveren« det stykke av n. ischiadicus, der skal implanteres. 
Det gjeres et par mm. længere end defekten, saaledes at nerven efter 
implantationen kommer tilbake til sin fysiologiske spændingstilstand. Dette 
ansees som en fordel. Stramning maa naturligvis undgaaes, da ernæringen 
lider derved, men paa den anden side kan det ikke ansees hensigtsmeessig, 
som anbefalet av Duroux, at la transplantatet være 2—3 cm. længere end 
defekten. Dette overskud av nervesubstans er unedvendig og gjer direkte 
skade derved, at det forlænger den vei, de utvoksende aksecylindre har at 
passere, saa helbredelsen forsinkes. Transplantatet anbringes paa en salt- 
vandskompres, og dets ene ende gjennemstikkes med den naal, som alle- 
rede har passert den øvre stump av mottagerens n. tibialis. I den anden 
ende av transplantatet fattes perinevriet med en liten Péans pincet, og 
under ganske let motstand narmes transplantatets ende til ovre tibialis- 
stump ved, at traaden knyttes. Paa denne maate opnaaes en ideel adapta- 
tion, og det er ikke nedvendig at anlægge mere end denne enkle sutur. 
Paa samme maate fæstes transplantatets nedre ende ved en enkelt gjennem- 
gaaende knutesutur. Yderligere at sy perinevriet ved cirkulærsutur har jeg 
fundet ganske overfledig, og det vilde ved sutur av en saa tynd nerve 
som n. tibialis hos kaniner være en feil at forseke paa det, da den trau- 
matiske molest derved uvægerlig vilde fremkalde en saa sterk reaktion, 
at det hele arbeide vilde være spildt. 
N. peroneus er urørt (ikke resecert) i alle disse forsøk. 
Som suturmateriale har jeg anvendt tyndeste silke (karsilke), der er 
sterilisert i vaselin, og med dette stof er traaden indsat, naar den anbringes, 
idet jeg dermed har hat en ganske bestemt hensigt. 
Vi vet, at der efter forsænkning av vanlig suturmateriale (katgut eller 
silke) som regel kommer en reaktion omkring traaden i form av rundcelle- 
ansamling og undertiden ogsaa av kjæmpeceller. Dette kan gaa saa vidt, 
at traaden utstøtes, hvilket dog i vore dage under iagttagelsen av den 
