158 RAGNVALD INGEBRIGTSEN. M.-N. KI. 
immunitet mot de utvoksende nervefibriller. Forssmans resultater taler dog 
paa den anden side ikke til gunst herfor, ti Forssman fandt ved sine eks- 
perimenter ingen indtrængen av leukocyter i de heteroplastiske transplan- 
tater. 
Dette interessante sporsmaal kræver videre undersekelse. 
Ved min undersekelse av de i litteraturen refererte kliniske resultater 
av nervetransplantationer fandt jeg, som det vil erindres, 1 autoplastisk, 
3 homoplastiske og ro heteroplastiske nervetransplantationer med efter- 
undersekelse, der viste 1 godt resultat i hver kategori, d. v. s. 100 ?/, vel- 
lykkede autoplastiker, 33 9/; vellykkede homoplastiker og ro °/, vellykkede 
heteroplastiker. — Det vil vistnok indremmes, at disse tal er altfor smaa 
til, at man derav ter bedemme nervetransplantationens terapeutiske værdi. 
Ved mine auto- og homoplastiske nervetransplantationer paa kaniner 
haaber jeg at ha vist, at denne metode kan anvendes til dækning av en 
nervedefekt. I ale mine undersokte auto- og homoplastiker fandtes fra 
I3de dag efter transplantationen histologisk en begyndende regeneration i 
transplantatet, og 3— 4 maaneder efter transplantationen kom der funktion 
i nervens utbredningsgebet. 
Som fer nævnt ber den autoplastiske transplantation gives fortrinnet 
fremfor den homoplastiske, og det sperges da, om dette lar sig gjennem- 
fore paa mennesker. 
DEAN, som utferte den ferste — og hittil eneste — vellykkede auto- 
plastik paa mennesker, dækket en 3 tommer lang defekt i n. radialis efter 
et overarmsbrud ved implantation av et stykke fra den overfladiske (sen- 
sible) radialisgrens perifere avsnit, med den følge, at patienten 5 aar senere 
hadde fuld motorisk funktion i alle av n. radialis innerverte muskler. Kil- 
vington har foreslaat at anvende stykker av den sensible og derfor rela- 
tivt overflødige n. saphenus fra patientens laar til dækning av defekter i andre 
vigtigere nerver. 
Jeg skulde tro, det vilde være endnu hensigtsmæssigere at anvende 
patientens ınterkoslalnerver i dette øjemed. Patienten vil sandsynligvis ikke 
engang merke det, om 2 eller 3 interkostalnerver sættes ut av funktion, 
og hver enkelt av dem er i ethvert fald mindre vigtig end nogen ekstre- 
mitetsnerve. Interkostalnerverne har desuten den fordel, at de er noksaa 
tykke. Ved dækning av defekter i de store ekstremitetsnerver bør man 
tilstræbe at gi det transplanterte stykke nogenlunde samme tykkelse som 
nervestammen paa begge sider av defekten. Dette kan opnaaes ved at 
legge flere nervesegmenter paralelt ved siden av hinanden; jo tyndere 
disse er, desto flere maa der da til, men av patientens egne interkostal- 
nerver tror jeg man som regel kan skaffe sig nok materiale. Skulde dette 
