8 PAUL WINGE. 
M.-N. KI. 
Under enkelte pathologiske tilstande indtræder der nemlig situationer, 
som stiller visse sproglige krav, som ikke gjer sig gjældende for det nor- 
male civiliserede menneske; og det er efter min mening af interesse for 
vort spergsmaal at undersege, hvorledes disse syge bærer sig ad for at faa 
sine særkrav opfyldte. Det er da fortrinsvis (men ikke udelukkende) de 
sindssygdomsformer, der karakteriserer sig ved prælogisk mentalitet, som 
bliver undersegelsens gjenstand. 
Ganske vist er den situation, som foreligger for den sindssyge, der skal 
nydanne et lydsprog, overordentlig forskjellig fra den, som forelaa for de 
primitive mennesker, som skabte sit forste sprog. Den sindssyge besidder 
jo i forveien et færdigt sprog, som strækker til for hans almindelige daglige 
behov; og han trænger derfor kun et slags hjælpesprog til brug for sine 
sygelige forestilliger og de af disse betingede specielle formaal; og i mange 
tilfalde kan dette forlangende fyldestgjeres ved dannelsen af en del nye 
ord, som indferes i hans modersmaal. Det primitive menneske forudsættes 
derimod netop at have manglet et artikuleret sprog, og opgaven er jo den 
at forklare, hvorledes man fra ferst af har kunnet skaffe sig et saadant. 
De civiliserede sindssyge raader jo desuden — selv om deres mentalitet er 
udpræget prælogisk — over et rigt fond af forestillinger, som den vilde 
mand helt mangler og felgelig heller ikke finder trang til at give sprogligt 
uttryk; og omvendt har vildmanden forestillinger, som, ialfald fra først af, er 
den civiliserede sindssyge fremmede. 
Alligevel tror vi, at de faktorer, som kommer i betragtning under den 
sindssyges sprogdannelse, maa have gjort sig gjaeldende ogsaa ved spro- 
gets oprindelige dannelse, særlig forsaavidt angaar det mere omfattende 
sprogstof, som — ialfald for en væsentlig del — tilveiebringes uden nogen 
bevidst bestræbelse fra patientens side; og vi skal i det felgende sege at 
begrunde denne opfatning. 
Jeg vil dog strax bemærke, at vi ikke kan vente ved psykiatriske 
undersegelser at faa oplysninger af interesse for vort emne, som spænder 
udover den ferste begyndelse til et artikuleret meddelelsesmiddel eller vel 
rettere udtrykt gaar videre end til et forstadium til sproget, som man kunde 
kalde »protoglossisk«!. Vi kommer ikke længer end til det punkt, hvor 
den lingvistiske forskning, specielt etymologien, tager sin begyndelse, ja 
neppe engang saalangt. Der forbliver en kleft aaben mellem det punkt, 
hvortil psykiatrien kan formodes at fere os frem, og det forholdsvis frem- 
skredne standpunkt, hvorpaa filologen forefinder de mest primitive sprog. 
Denne kleft omfatter en et uhyre langt tidsrum omspaendende udvikling, som 
1 Vi vil dog for kortheds skyld i det felgende betegne dette forstadium som sprog. 
