1918. No.3. PSYKIATRISKE BEMJERKN. OM SPROGETS OPRINDELSE. 9 
ligger mellem det af artikulerede lyd understøttede gebærdesprog og det 
artikulerede lydsprog, der blot benytter gebaerder som et understottelses- 
middel, der holder paa at overflediggjeres; det vil sige et tidsrum, som 
formentlig omfatter hele den animistiske tid og rækker langt ned i den 
totemistiske! — fleresteds maaske endnu laengere. 
Jeg finder det hensigtsmæssigt, fer vi gaar over til vort egentlige 
emne, at indskyde nogle bemærkninger angaaende visse fysiologiske, psy- 
kologiske og psykiatriske fænomener, som har væsentlig interesse for dette. 
ll: 
Man har ved forseg paavist, at en plante kan opnaa evne til at vende 
sig mod lyset i kortere tid, end den fer forsegets begyndelse formaaede; 
med andre ord, man har godtgjort, at planten kan erhverve en skarpere 
reaktion paa lysirritamentet. Det maa vel antages, at man ved det her- 
omhandlede forseg i forbindelse med en række andre har konstateret en 
grundegenskab hos organismen, som kort kan defineres saaledes: For 
hver gang et irritament paavirker den levende normale celle, udleses der 
hos denne ved samme intensitet en kraftigere reaktion; og for hver ny paa- 
virkning kræves blot en svagere intensitet for at opnaa en reaktion af samme 
styrke — begge dele indenfor en vis amplitude. Denne egede reaktions- 
evne maa antages at bero paa en forandring af cellens kemiske kon- 
stitution, og denne konstitution, hvis natur er ukjendt, har R. Semon be- 
nævnt et mnemisk engram?. 
Semon forudsætter, at den større reaktionsevne kan overføres ved 
arv, hvilken forudsætning ogsaa er nedvendig for antagelsen af hans lere 
om de blinde instinkter som arvede mnemiske engrammer — et spergs- 
maal, hvortil vi strax kommer nærmere tilbage. Det skal imidiertid ind- 
remmes, at denne forudsætning ikke er mere end en arbeidshypothese, og 
at denne ikke finder stette i den moderne arvelighedsforsknings hidtidige 
resultater. Problemet om »erhvervede egenskabers« arvelighed eller, som 
W. Jonannsen langt klarere, end tidligere var tilfælde, har formuleret 
det samme spergsmaal, om hvorvidt kaarene (de ydre leveforholde) kan 
øve en modificerende indflydelse paa afkommet af saadan art, at selve 
anlægspræget (genotypien) undergaar arvelige ændringer, samt om hvorvidt 
i tilfælde saadanne ændringer blot indtræder ved mutation eller tillige ved 
1 Se Wunpr: „Elemente der Völkerpsychologie“ (1912). 
2 RICHARD Semon: „Die Mneme“ (tort). 
