1918. No. 3. PSYKIATRISKE BEMÆRKN.OM SPROGETS OPRINDELSE. I5 
mennesket og daemonerne — eller senere guderne — kommer der istand 
en hypostasedannelse !. 
Identitetskravet gjør sig ikke gjzldende, det contradictoriske princip 
ever ingen magt over individet, og causalitetskategorien faar saaledes heller 
ingen bestemmende indflydelse. Den omstændighed, at et enkelt individ 
mener at se eller here, hvad ingen af dets tilstedeværende omgivelser kan 
bemaerke, vaekker ingen tvil om sansningens virkelighed, den beviser kun, 
at vedkommende har evne til at se og here, hvad de evrige ikke kan 
opfatte. 
At det samme objekt ved fornyet iagttagelse af det samme individ skal 
vise sig for dette paa samme maade som ved den forste iagttagelse, kraeves 
heller ikke som betingelse for antagelse af sansningens virkelighed. Indivi- 
dernes allestedsnærværelse antages mulig — det samme menneske kan 
altsaa paa samme tid være paa forskjellige steder; det antages ogsaa, at 
det samme individ paa samme tid kan være forskjellige væsener; et men- 
neske kan saaledes ogsaa være f. ex. en fugl eller en sten. Sindet mod- 
sætter sig derfor ikke troen paa alle slags forvandlinger. Stene, planter 
og dyr kan omskabes til mennesker, og disse til dyr, planter eller stene. 
Faenomenerne opfattes som samherige og tillige som sidestillede og 
indordnes derfor ikke i noget logisk system med over- og underordning 
samt sondring mellem væsentligt og uvæsentligt. Den hele tilværelse er en 
samling af indbyrdes sideordnede komplexer, hvis enkelte led ikke tilkommer 
en forholdsvis større eller mindre værdifuld andel i disse, men som dog alle 
maa være med for at konstituere det hele komplex. Det enkelte led kan 
derfor ikke elimineres, uden at det hele komplex ødelægges. Navnet er 
uadskilleligt fra individet, navnet og tingen er et og det samme. Skyggen 
og billedet (baade speilbilledet og det tegnede billede) er vistnok ikke in- 
tegrerende dele af individet, men dog i den grad samhørige med dette, at 
naar en af disse rammes, skades ogsaa selve individet. Ogsaa den hele 
familjekreds (og i den totemistiske tid den hele totemklan) danner et kol- 
lektivt hele; den enes forsømmelse hævner sig rent fysisk paa en eller 
flere af de øvrige, særlig paa de nærmeste. Endog mellem jægeren og 
vildtet bestaar der en mystisk sammenhørighed, og opretholdelsen af denne er 
nødvendig, for at jagten skal give udbytte, og denne sammenhørighed 
brydes, hvis en af jægerens nærmeste begaar en forsømmelse. Er derfor 
manden paa jagt, maa konen noie passe paa at overholde skikkene; thi 
hvis byttet er daarligt, er grunden den, at konen har overtraadt eller for- 
1 I en afbleget form lever den endnu i vor tids personifikationer, som f. eks. folket, 
staten 0. s. v., hvilke anskues som væsener udstyrede med sjæl og en hel række psy- 
kiske egenskaber — for det meste af fortrinlig art. 
