1918. No. 3- PSYKIATRISKE BEMÆRKN. OM SPROGETS OPRINDELSE. 2I 
om den betraffende handling gjenopvaagne for atter at svinde, naar han 
paany bliver bevidst. Under bevidstleshed eller bevidsthedsomtaagning 
kan sansningen vaere meget skarp samtidig med, at suggestibiliteten er 
sterkt forheiet, og patienten er da ofte tilbeielig til at efterligne den 
suggererendes bevægelser (ekkopraxi og ekkolali. Herom har han som 
bevidst ingen, eller kun en svag erindring; men under et nyt anfald vil 
erindringen atter vende tilbage, og tilboieligheden og evnen til at gjentage 
bevægelsen være foroget. Under hysteri er de heromhandlede bevidstheds- 
forandringer et almindeligt forekommende symptomkomplex, og under reli- 
gies og sexuel exstase spiller de en overmaade stor rolle. 
Der handles dog her blot om en pathologisk forstærkelse af fænomener, 
som ogsaa kan indtræde hos det normale og bevidste menneske. Affekt- 
symptomerne smitter jo ogsaa den bevidste, og naar vi moder et menneske 
i affekt, har vi derfor tilbeielighed til at geraade i samme tilstand. Vi 
taler jo om en smittende latter. Det er ogsaa en bekjendt sag, at de 
forskjellige sanser under vore iagttagelser støtter hverandre. Ved spæd- 
barnets tilegnelse af sproget spiller vistnok synet af de voxnes mimik — 
vel særlig deres læbebevægelser — en ikke uvigtig rolle; og hos de 
hørestumme børn med relativ god intelligents kan man overbevise sig om, 
at patientens lydopfatning støttes ved det samtidige syn af den talendes 
læbebevægelser — selv forinden barnet er labiologisk øvet. 
Til denne skildring af de akute og subakute affekter maa vi tilføje 
nogle ord om visse kroniske affekttilstande, der har betydenhed for for- 
staaelsen af vort emne. 
Vi har ovenfor omtalt, at erindringsbillederne er forbundne i faste 
associative komplexer med instinkter og forestillinger og som saadanne 
opmagasineres af sindet, samt at disse komplexer kan være indifferente 
eller betonede og i sidste tilfælde lystbetonede eller ulystbetonede. Et- 
hvert menneske huser saaledes et dobbelt sæt af erindringer, nogle lyst- 
betonede, behagelige, som man med glæde dvæler ved og omtaler, andre 
ulystbetonede og ubehagelige, som man helst skyver fra sig og nødig vil 
tale om. Alle søger vi mere eller mindre klart bevidst at mindes det vi 
vil huske, og glemme det vi vil glemme. Glemselen er ikke blot noget 
negativt, et udfaldsymptom, men tillige noget positivt, resultatet af en villet 
akt; med andre ord glemselen er ikke blot passiv, men tillige aktiv. 
Men intet menneske besidder et absolut herredømme over hele sin 
skat af erindringer. Rekordationen er aldrig fuldkommen, men kun mere 
eller mindre klar. Vi formaar derfor ikke efter behag at ekforere et hvilket- 
somhelst enkelt erindringsbillede, ligesaalidt som at stille samtlige erin- 
dringsbilleder ind i sin rette sammenhæng med den rigtige vurdering af 
