1918. No.3.  PSYKIATRISKE BEMÆRKN. OM SPROGETS OPRINDELSE 27 
De primære gebærder forudsætter kun mnemiske engrammer, ingen 
erfaring, lærdom eller overenskomst. De er umiddelbart forstaaelige, og 
det ene menneske kan derfor ved deres hjælp meddele det andet under- 
retning om stemninger, situationer og handlinger. 
Men forst ved tilkomsten af de sekundære gebærder faar man et 
virkeligt gebaerdesprog; og dette forudsætter jo en vis grad af lærdom og 
overenskomst. Dette er dog ikke til hinder for, at det kan naa en temme- 
lig hoi grad af udvikling med bevarelse af sin umiddelbare forstaaelighed; 
og allerede paa et temmelig tidligt udviklingstrin optræder tegnegebærden, 
som bestaar deri, at vedkommende med sin finger ligesom tegner i luften 
den gjenstand, han vil paavise. Pantomimen og det spontane devstumme- 
sprog giver os ogsaa et godt begreb om, hvorlangt selv det lydlese ge- 
baerdesprog kan udvikles, og tages et rigt nyanceret skrig med, naar man 
naturligvis endnu noget videre. For at gebærdesproget skal naa en 
heiere grad af fuldkommenhed, maa der imidlertid overenskomst, under- 
visning og evelse til, hvad de devstummes kunstige fingersprog noksom 
lærer os — og til det artikulerede lydsprogs udviklingsmuligheder kan 
det overhovedet aldrig naa. 
Det store gjennembrud finder sted, naar de artikule- 
rede affektlyd efterlignes i den hensigt at benytte dem som 
meddelelsesmiddel. 
Som ovenfor bemærket smitter affekten, og naar derfor et menneske 
iagttager et andet, som er i affekt, vil det, hvis modforestillinger ikke gjer 
sig gjældende med tilstrækkelig styrke, selv geraade i samme affekt som 
det andet, og de samme muskelbevægelser med de samme artikulerede lyd 
vil indtræde ogsaa hos dette. 
Efterligningstilbeieligheden vil ogsaa bevæge mennesket til at efterabe 
lyd — uartikulerede som artikulerede -— som det hører, og saaledes danne 
ord — til at begynde med sandsynligvis saadanne, hvis betydning er given 
ved selve deres lyd, de saakaldte onomatopoietiske ord. Mange ord er 
ogsaa oprindelig onomatopoietiske, men i tidens løb saa stærkt forandrede, 
at de ikke længer kan gjenkjendes som saadanne og derfor heller ikke er 
umiddelbart forstaaelige. Men interjektioner og onomatopoietiske ord ud- 
gjør alligevel en saa ringe del af det ordforraad, som er nødvendigt selv 
for et meget primitivt sprog, at forsøg paa at forklare sprogets oprindelse 
ved hjælp af disse er opgivne. Selv for de mest primitive sprog gjælder 
det, at den aller største del af dets ordforraad ikke er forstaaeligt, før man 
har lert det. 
