28 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
Det er derfor dette skrifts hovedopgave at sege paavist de psykia- 
triske fænomener, som antages at have interesse for løsningen af spergs- 
maalet om, hvorledes menneskene er komne til at tillægge visse artikule- 
rede lyd eller grupper af saadanne sproglig betydning. Dette var ogsaa 
det store spergsmaal i striden mellem tilhængerne af quo og Jéoe-the- 
orien; og det vil altid vedblive at være grundproblemet i spergsmaalet 
om sprogets oprindelse. 
Efter det anførte maa vi antage, at menneskene i den ældre animistiske 
tid kun kan have benyttet de lettest artikulerbare lyd, altsaa vel nærmest de, 
der dannes i mundhulhedens forreste partier; men naar ferst artikulations- 
evnen er tilstede, maa den antages at have gjort sig gjældende under affekt- 
kramper i de betræffende muskler; og naar dette en tidlang jevnlig er skeet, 
maa ogsaa disse lyd være segt efterlignede og felgelig være bragte i for- 
bindelse med lydende gebaerder. 
Erhvervelsen af den opreiste gang er vel blandt de ferste af de fun- 
damentale fremskridt, der betegner overgangen fra dyrelivet til menneske- 
livet. Hænderne frigjeres fra deltagelsen i gangen, idet disse og fødderne 
differentieres, hvorved det bliver muligt at anvende hænderne til forfærdi- 
gelse af redskaber, og — hvad der for vort emne er det vigtigste — at 
nyttiggjere dem for sekundare gebærder. 
Herved var allerede tilveiebragt et meddelelsesmiddel af langt sterre fuld- 
kommenhed end det, hvorover noget andet dyr raader; og denne udvik- 
ling maa antages at have fundet sted i skridt med en fuldkommengjerelse 
af skrigets nyancering og modulation; og naar saa artikulerede lyd er 
komne til, er de lydende gebærder blevne en ligesaa vigtig del af de fore- 
liggende meddelelsesmidler som de lydlese. 
Naar nu ferst situationen er denne, vil de gebærder, der ledsages af 
artikulerede lyd, snart godtgjere sine uhyre fortrin for de evrige. Vi 
antager derfor, at artikulerede lyd — dog formentlig kun i ringe antal — 
allerede tidligt har faaet sprogligt værd; men dette udviklingstrin maa af 
de forskjellige stammer være naaet paa en meget forskjellig tid, og uden at 
den ene har kunnet paavirke mere end faa andre. Det kan derfor ikke 
antages, at de forskjellige stammer udenfor et meget begrænset omraade 
— ialfald naar man bortser fra de onomatopoietiske ord — kan have til- 
lagt de betræffende artikulerede lyd den samme eller en lignende betyd- 
ning. Om noget oprindeligt sprogslægtskab kan der derfor neppe være 
tale, noget som naturligvis ikke udelukker, at enkelte artikulationer paa 
grund af deres forbindelse med stemmens hæven og sænken — eller andre 
