34 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
»0 yàg ÀaAOY yÀO00) Otx àvdowroig Aahei alla Oe: ovdelg yao robe, 
zeveiuarı Ó€ lake uvorngıa‘ 6 de roopnretwr avIQurote halei olxodoumnv 
xoi magarınoır xal maoauvdiay. 0 AaÀOv yhwoon Éavrov oixodouet' 6 
dé moogntetwr  &xxnoíav olxodouei. Helm 0 marvtag vuac kaheiv 
yhwooac, uälloy dE tra meoogyteinte’ uelïwvr dé 6 noopyreawv N 
ó Aahav yhkwocarg, Errog ei un dıegu,veon, tra v éxxdnoia olxodoumv 
AaBy« 1. 
Som man ser, er det her skarpt fremhaevet, at en speciel guddomme- 
lig naadegave er betingelsen for selv at kunne glossolalere og en anden 
for at kunne forstaa glossolalien, og nedenfor i samme kapitel (v. 27— 33) 
fremhæver Paulus det for menighedens opbyggelse unyttige i at glossolalere, 
naar der ikke er en fortolker tilstede. 
Skal vi nu fra et psykiatrisk standpunkt sege at bedemme de fæno- 
mener, som vi har lært at kjende fra den skildrede scene, vil vi strax 
fæste os ved den omstændighed, at forsamlingen for den overveiende dels 
vedkommende bestaar af mennesker, hvis personlighed karakteriserer sig 
ved en labil stemning med hei suggestibilitet; mange er hysterikere, nevra- 
sthenikere eller paranoid demente, hvis mentalitet er mer eller mindre prae- 
logisk. Idet disse folk møder i forsamlingen, er deres sind behersket af 
forventningen om, at noget guddommeligt vil ske. For de fleste er lederen 
allerede fra fer kjendt, og anerkjendt, som den store profet, der skal 
bringe dem fred og lykke. Profeten selv har de væsentlige karaktertraek 
falles med sine tilhængere; ogsaa han lider under en labil stemning og 
en forheiet suggestibilitet, ogsaa hans mentalitet er mere eller mindre prae- 
logisk; men hans personlighed er de andres overlegen med hensyn paa 
de egenskaber, som netop er de afgjerende for hans stilling i kredsen. 
Allerede hans prælogiske passivitetsfelelse bringer ham til at tro, at 
han staar under heiere magters ledelse, og han kan derfor fortælle sub-. 
_ jektivt sandt om sine oversanselige erfaringer, Lider han af sigtelsestro 
(Beziehungs-Wahn) eller hallucinationer, kan han med desto sterre an- 
skuelighed og gled tale om, hvad Gud indgiver ham; og hans tilbeielighed 
til substantiation giver hans hele optræden liv og relief. 
1 Den, som glossolalerer, taler ikke til mennesker, men til Gud; ingen har ere for ham, 
thi han taler hemmeligheder (det er noget for uindviede uforstaaeligt) i aanden. Den, 
som profeterer, taler derimod til mennesker, som han opbygger, opmuntrer og trøster. 
Den, som glossalerer, opbygger sig selv, men den, som profeterer, opbygger forsamlin- 
gen. Jeg vil gjerne, at I alle skal glossolalere, men heller, at I skal profetere; thi den, 
som profeterer, er storre end den, som glossolalerer, med mindre han giver en tolkning, 
som kan opbygge forsamlingen. 
