1918. No. 3: PSYKIATRISKE BEMÆRKN. OM SPROGETS OPRINDELSE. 35 
Den paranoid demente har ogsaa i sin sygdom andre overmaade værdi- 
fulde fortrin. Hans qvasi-logik og skraasikkerhed styrker hans autoritet, 
og han har desuden let for at tilveiebringe sexuelle forhold til sine kvinde- 
lige tilhængere, som han gjer til sine slavinder. 
De mellem profeten og hans tilhængere knyttede baand er følgelig 
mange og meget stærke. 
Allerede ved sin indtræden i mødets lokale finder han en skare, som 
hungrer og torster efter hans ord. Hans eget sind er ogsaa optaget af 
tanken paa al den miskjendelse og forfelgelse, for hvilken han selv har 
været udsat, men ikke mindre af idéen om egen storhed. Han feler, hvor- 
ledes han staar ved begyndelsen til de begivenheder, som skal skaffe ham 
magt og vaelde og tifold erstatning for de mange uforskyldte lidelser. Han 
taler til en forsamling, som ganske vist skal refses og formanes (et program, 
der naturligvis eger hans egen selvfølelse), men som først og fremst skal 
opmuntres til at kjaempe for hans opheielse. 
Fanatismen stiger under talen, og han arbeider sig op i en affekt, 
som snart naar en saadan hoide, at bevidstheden omtaages. Nu er hans 
mimik og gestikulation ikke længer alene gebærder, men ogsaa affekt- 
kramper; de muskelgrupper, som fremkalder artikulerede lyd, inddrages i 
kramperne, og der udstedes rækker af saadanne lyd!, som af de ovenfor 
anferte grunde i stor udstrækning redupliceres og optræder rhythmisk. 
Hos den parnoid demente profet vil ogsaa pinlige komplexer af den 
ovenfor omtalte art skaffe sig afløb, og hermed vil folge mere komplicerede 
artikulationer. Nogle vil være forvraengte ord fra modersmaalet eller andre 
sprog, medens andre vil være rigtigt udtalte ord, som feilheres af tilhererne, 
og som senere af fortolkeren kastes tilbage til profeten og derefter optages 
af forsamlingen i den forvrængte form. 
Da disse fænomener spiller af i en tilstand af bevidsthedsomtaagning, 
vil de for en væsentlig del være gjentagelser af, hvad der har fundet sted 
under tidligere bevidsthedsomtaagninger; og de artikulerede lyd vil derfor 
ogsaa være væsentlig de samme og indtræde i den samme rækkefølge som 
ved tidligere leiligheder. 
Profetens forsikring om, at han selv ikke forstaar, hvad han siger, og 
at det er Gud, som taler gjennem hans mund, virker naturligvis i hei grad 
suggererende, og flere eller færre af forsamlingen faar lignende kramper og 
udstøder tilsvarende artikulerede lyd. 
At disse lyd for størstedelen er de selv samme, er allerede givet ved det 
forholdsvis ringe antal artikulationer, men desuden betinget deraf, at de psykisk 
1 At det her hovedsagelig dreier sig om intentionskramper, er vistnok utvilsomt, 
