36 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
smittede tilhørere under sin bevidsthedsomtaagning skarpt iagttager profe- 
tens læbebevægelser og derfor ubevidst eller halvbevidst efterligner disse — 
et velkjendt hypnotisk fænomen. 
Herselsindtrykket af lyden og synet af læbebevægelsen stetter hin- 
anden indbyrdes og bevirker tillige, at forestillingerne saameget bedre 
indprentes og reproduceres. 
Naar de forsamlede fanatikere er bragte op i en affekt af en vis in- 
tensitet, vil der vare stor chance for, at flere af dem bliver illusionerede, 
og maaske ogsaa hallucinerede, for herselen, og isaafald for at de for- 
staar meningen af profetens guddommelige ord samt forsamlingens refrain 
til disse. Den inspirerede tolk træder frem og oversætter for forsamlingen 
de guddommelige ord. 
Vi har saavidt udførligt som skeet omhandlet den affektive glossolali, 
fordi den efter vor mening kaster et ganske skarpt lys over en af de 
maader eller veie, som kan antages at føre til, at artikulerede lyd tillægges 
sproglig betydning. 
Spørgsmaalet bliver da, om det er antageligt, at forbindelsen af arti- 
kulerede lyd med forestillinger eller forestillingsgrupper hos de ældste 
menneskearter er kommen istand paa lignende maade, som den vi kjender 
fra en langt senere tids affektive glossolali. 
Mange vil a priori være tilbeielige til at besvare dette spergsmaal be- 
nægtende, kanske endog til helt at afvise det. Det maa jo ogsaa ind- 
remmes, at der bestaar en uhyre forskjel mellem situationen i den for- 
historiske og den historiske tid samt paa livsvilkaarene i et primitivt og et 
civiliseret samfund. I historisk tid har alle de samfund, til hvilke vi har 
nærmere kjendskab, havt en saavidt udviklet civilisation, at baade glosso- 
lalen selv og hans tolk har vaeret i besiddelse af et modersmaal, som de 
har behersket, og til hvis sproglige konstitution de har havt et sterre eller 
 mindre kjendskab. Jalfald i vor tid ved de begge forskjel paa enkelte ord 
og sætninger, vel endog paa ordklasser. Hertil kommer, at de begge, selv 
om deres mentalitet er udpræget praelogisk, har behov for ord for en række 
forestillinger — tildels begreber —, som den primitive ikke kjender, og et 
saadant behov stiller selvfelgelig videregaaende sproglige fordringer. Ende- 
lig har vore dages glossolalers fortolkere til sin raadighed et udviklet lyd- 
sprog, til hvilket de kan oversætte glossolalien. — Helt anderledes er 
situationen i den animistiske tid (særlig i dennes tidligste epoke); da er 
jo lydsproget endnu ikke kommet ud over sin spædeste barndom. 
