1918. No.3. PSYKIATRISKE BEMJERKN. OM SPROGETS OPRINDELSE. 37 
Trods denne uhyre forskjel vover vi ikke desto mindre at besvare 
vort spergsmaal bekræftende, og vi skal ganske kort redegjere for vore 
grunde. 
Det maa vel antages, at menneskearterne i den animistiske tid har havt 
en brunsttid om vaaren; og jeg har i min lille afhandling om tabu og 
totem! udtalt den mening, at de fra dyrelivet nedarvede parringslege har 
været fortsatte under denne og er bleven kultisk behandlede. Er denne 
opfatning rigtig, maa det efter vor mening ansees givet, at der under vaar- 
festerne er indtraadt exstatiske tilstande med hysteriske symptomer, og 
isaafald maa der have fundet en mægtig suggestiv paavirkning sted. 
Naar der først foreligger en kultisk ceremoni, vil aldrig samtlige del. 
tagere i denne være ligeværdige; der vil blive en mere eller mindre skarp 
forskjel mellem lederen og de ledede. Der vil optræde en shaman, om 
end dennes stilling og autoritet i den animistiske tid ikke vil kunne op- 
naa den fasthed og autoritet som i den paafelgende totemistiske. 
Shamanen vil under ceremonien geraade i exstase, og der vil hos 
flere eller færre af de øvrige deltagere indtræde affektkramper med skrig, 
hvori der vil kunne blandes artikulerede lyd. Affekttypen vil blive den 
samme under de felgende som under den ferste exstase, og de samme lyd 
vil isaafald i sterre eller mindre udstrekning gjentages i den samme 
rhythme. 
Jo sterre shamanens autoritet er, desto sterre er naturligvis ogsaa 
hans suggestive indflydelse; og de ovrige deltagere vil for hver gang ikke 
blot se og here de samme gestikulationer og skrig med og uden artikule- 
rede lyd; men de vil erindre dem, tænke paa dem, efterabe dem og dremme 
om dem. 
Heller ikke de evrige deltagere i ceremonien er imidlertid ligeværdige; 
selvfelelsen, intelligentsen og suggestibiliteten er individuelt forskjellig hos 
dem alle. Den enes kopi af shamanens exstase er bedre end den andens; 
og de gode efterlignere kommer i intensere rapport med sin helt end den 
daarligere. Naar nu de samme artikulerede lyd reproduceres af flere, ind- 
prentes de desto kraftigere ikke blot hos vedkommende personer selv, men 
ogsaa hos den store mængde af de evrige deltagere; og naar disse men- 
nesker gjentagne gange herer de samme lyd i forbindelse med den 
samme situation, ekforeres, for hver gang de herer lyden, hele den tid- 
ligere situation med flere eller færre detaljer, selv om de i det givne 
eieblik ikke oplever andet end herselen af de betreffende lyd — altsaa 
ganske uafhængigt af den for eieblikket foreliggende situation. 
1 S. ag. 
