38 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
De betræffende artikulerede lyd bliver saaledes for vedkommende 
kreds i og for sig tilstrækkelige til at betegne affektens hele symptom- 
komplex og videre den hele fase i ceremonien. Nu maa man vel erindre, 
at mentaliteten i den heromhandlede epoke (ialfald i den ældste tid) endnu 
er helt prælogisk; og artikulerede lyd eller lydgrupper kan derfor, som 
ovenfor fremhaevet, ikke paa denne tid betegne noget definerbart begreb, 
men blot en sansning eller mangel paa en saadan, eller en lyst- eller ulyst- 
betonet stemning, f. eks. udtryk for haab eller frygt, velvilje eller had, 
hvortil der da allerede temmelig tidlig slutter sig navnegivning baade paa 
personer og gjenstande; og for tilfredsstillelsen af dette behov tiltrænges 
kun faa artikulerede lyd og kun et ringe antal ord. 
Imidlertid tilveiebringes efterhaanden en mere inderlig rapport mellem 
shamanen og en engere kreds inden stammen; og har man nu til raadig- 
hed et nogenlunde brugbart gebærdesprog, vil denne rapport fremtvinge 
et voxende krav til en noget mere specificeret betydning af de foreliggende 
ord samt til optagelse af nye saadanne til betegnelse for en række andre 
forestillinger; og resultatet vil under de følgende kultiske ceremonier ind- 
prentes de øvrige deltagere. 
Samtidigt med at samfundets organisation skrider frem, voxer sha- 
manens autoritet og magt, og herunder stilles nye krav baade til gebærde- 
sproget og til det artikulerede lydsprog. 
Begge disse faktorer maa antages i et overmaade langt tidsrum at 
have udgjort nødvendige bestanddele af det sproglige meddelelsesmiddel. 
I begyndelsen har de artikulerede lyd spillet en underordnet rolle; men deres 
betydenhed har stadig voxet. Langt ned i den totemistiske tid har dog 
de sekundære gebærder været aldeles uundværlige; thi alene ved dem har 
man kunnet” betegne en række overmaade vigtige forhold, saasom bevæ- 
gelse og hvile, bevægelsens retning og hurtighed, størrelse og antal, stigen 
og falden o. s. v. 
Af de anferte grunde anser vi os berettigede til at antage, at der 
allerede i den animistiske tid — og naturligvis saa meget mere i den 
totemistiske — har foreligget et sprogligt meddelelsesmiddel tilstraekkelig 
fuldkomment til, at den rapport mellem shamanen og hans adepter, som er 
en nedvendig forudsætning for den affektive glossolali, har kunnet komme 
istand; og medgives denne antagelses rimelighed, maa det formentlig ind- 
remmes, at den affektive glossolali kan have spillet en væsentlig rolle ved 
det artikulerede sprogs opkomst; men det maa vistnok antages, at datidens 
affektive glossolali har havt en noget anden karakter end nutidens, eftersom 
der — ialfald i den animistiske tids tidligere epoker — neppe har foreligget 
