40 PAUL WINGE. M.-N. KI. 
mennesker ikke har brug for dem, eftersom de ikke kjender de paranoide 
idéer, for hvilke de skal give udtryk. Hertil kommer, at klangassociationer, 
dremmebilleder og de ovennævnte pinlige erindringskomplexer hos disse 
patienter oftest spiller en ganske anden fremtraedende rolle end hos nor- 
male mennesker. Navnlig er dremmene af stor betydenhed, og disse 
syge er derfor hyppig tilbeielige til at sætte dremte artikulerede lyd i 
forbindelse med de substantser, som har interesse for deres vrangforestil- 
linger; og isaafald vil de efter opvaagningen kunne give disse navn. 
Den inaffektive glossolali har, som bemærket, en anden karakter end 
den affektive. Den er intet affektfænomen, dens ordforraad er (i det 
mindste for en væsentlig del) tilveiebragt under psykisk ro. Patienten vil 
derfor selv tillægge vedkommende ord en betydning og behøver altsaa 
ingen tolk. Da der ikke handles om blotte krampelyd, men ialfald for en 
meget væsentlig del om villede bevidste artikulationer, vil han kunne be- 
nytte enhver saadan, som han formaar at frembringe; og fra sit moders- 
maal har han jo tilegnet sig en hel række saadanne, hvoriblandt kanske 
mange meget vanskelige. Det er ogsaa et vistnok ikke sjeldent fore- 
kommende træk, at disse patienter med en vis forkjærlighed vælger de 
vanskeligste af disse, hvilket vel har sin naturlige forklaring i deres for- 
heiede selvfølelse. 
Endelig finder man under den heromhandlede glossolali ikke blot de 
rhythmiske artikulationer, som karakteriserer den rene affektive, men selv- 
stændige ord af forskjellige ordklasser, som efter mønster af vedkommen- 
des modersmaal er grammatisk sammenfoiede i sætninger. 
Der lader sig dog som bemærket ikke optrække nogen skarp grænse 
mellem de to former af glossolali. Den paranoid demente profet kommer 
nemlig let i affekt, under hvilken der kan indtræde affektiv glossolali; og 
de under en saadan dannede ord kan, naar tolken har forklaret dem, anvendes 
ved et paafølgende inaffektivt sproglaveri, og omvendt kan der i en affek- 
tiv glossolali indkomme forskjellige ord, som allerede foreligger færdig- 
"dannede fra den inaffektive, f. ex. paa grundlag af dremmebilleder eller 
pinlige erindringskomplexer. Vi har til belysning af dette forhold i den 
ovenskildrede scene ogsaa indflettet det heromhandlede fænomen. 
Den inaffektive glossolali kan som bemærket efter vor mening vist- 
nok ikke tillegges saa stor betydenhed for den oprindelige sprogdannelse 
som den affektive; men vi mener ikke destomindre, at den under studiet 
af sprogets oprindelse ingenlunde ber lades ud af betragtning, men tvert- 
imod har krav paa megen opmærksomhed. For det ferste vil nemlig en 
